УХВАЛА
 
29 січня 2025 року 
 
м. Київ
 
справа № 454/3229/22
провадження № 61-868ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця(далі - ФОП) ОСОБА_1  про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 є одноосібним власником комплексу будівель по АДРЕСА_1 , в тому числі навісу для с/г машин позиція № 1 загальною площею 749,9 кв. м. 
Відповідач самовільно без його згоди та дозволу розмістив своє майно під вказаним навісом, чим обмежив йому доступ до цього приміщення. 
 
Вимога звільнити зазначений навіс та забезпечити йому вільний доступ до належного йому нерухомого майна відповідачем проігнорована.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
 
Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні приміщенням - «піднавісом для с/г машин поз. 1», розташованому по АДРЕСА_1 , звільнивши вказане приміщення від належного ФОП ОСОБА_1 майна.
 
16 січня 2025 року ВОП  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах                         з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі                             ЦПК України.
Верховним Судом враховано, що Рішенням Конституційного Суду України                           від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права                   на судовий захист у малозначних спорах, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, зокрема, про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики.
 
Відтак, справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. 
 
Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи               від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року                                                 та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури                 у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                           v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Ураховуючи наведене, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, яке не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої                                   статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої                               статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:          	  І. Ю. Гулейков                                                    Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник