ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/5809/24                                                 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гаращенко В.В.,                                                                                                                                                      Суддя-доповідач Кобаль М.І.    

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Файдюка В.В., Черпака Ю.К.,  

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України (далі по тексту - відповідачі, ТУ ДСА України у Черкаській області, ДСА України) в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів ТУ ДСА України у Черкаській області та ДСА України щодо невиплати належної належного розміру суддівської винагороди за період з 01.05.2024 по 31.05.2024;
- стягнути з відповідачів ТУ ДСА України у Черкаській області та ДСА України, недоплачену суддівську винагороду, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно, в сумі 109008,00 грн;
- зобов`язати ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА України у Черкаській області, коштів для проведення виплати судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно, в сумі 109 008,00 грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1  суддівської винагороди за період з 01.05.2024 по 31.05.2024.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області (18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, 316, код ЄДРПОУ 26261092) нарахувати та виплатити судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно, з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем - ТУ ДСА у Черкаській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2  статті 311 КАС України  визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення вимог апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1  ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Указом Президента України 265/2020 від 02.07.2020 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
В подальшому, наказом Канівського міськрайонного суду від 13.07.2020 №61-о, починаючи з 09.07.2020, встановлено ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу.
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, відповідно до вимог Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації.
У зв`язку з чим, наказом Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.02.2022 №2-а увільнено суддю Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 від роботи, починаючи з 25.02.2022, у зв`язку з зарахуванням до складу Сил територіальної оборони Збройних Сил України та добровольчих формувань територіальних громад із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня звільнення з військової служби.
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до відповідачів, в яких просив повідомити причини невиплати суддівської винагороди та здійснити виплату суддівської винагороди у відповідності до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та рішення Ради суддів України від 05.08.2022 №24. 
Листом від 11.10.2022 №04-1460/22 ТУ ДСА України у Черкаській області повідомило позивачу, що у зв`язку з набранням чинності 19.07.2022 Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», було внесені зміни у ст. 119 КЗпП України, так слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінені на слова «зберігаються місце роботи і посада». Тобто середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві України. 
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно, звернувся до суду із даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що суддя Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1  не здійснює правосуддя, внаслідок проходженням військової служби, під час мобілізації у Збройних Силах України, разом з тим виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» над іншими нормами законодавства України, позивачу підлягає виплата суддівської винагороди у повному обсязі.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Статтею 130 Конституції України  закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено  Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII  (далі - Закон № 1402-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами  статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються  Конституцією України  та Законом. Зміни до цього Закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини 1  статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 2  статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 
1) вислугу років; 
2) перебування на адміністративній посаді в суді; 
3) науковий ступінь; 
4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Засади та порядок фінансування судів установлені статтями  148,  149 Закону №1402-VIII.
За правилами частин 3-4  статті 148 Закону №1402-VIII  функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до частини 1 статті 149 Закону №1402-VIII  суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього  Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому  Бюджетним кодексом України.
За приписами частини другої  статті 24 Закону №1402-VІІІ  голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.
Нарахування, у тому числі суддівської винагороди суддям, здійснюється на підставі наказів голів суддів, табелів обліку робочого часу, копії яких передаються судами управлінню для виконання.
У даному випадку, спір виник, у зв`язку з невиплатою суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , мобілізованого до лав Збройних Сил України, за яким відповідно до приписів частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, чинної на момент його увільнення від роботи, зберігалися місце роботи, посада та середній заробіток.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Однією з ключових гарантій належного здійснення правосуддя є забезпечення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Гарантії незалежності суддів, визначені  Конституцією України  та  Законом України «Про судоустрій і статус суддів»  (Закон № 1402-VIII), є невід`ємним елементом їхнього статусу, поширюються на всіх суддів України та забезпечують здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Цю правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів Конституційний Суд України висловив у низці постанов, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
У  рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України  вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у  статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. 
Системний аналіз положень  Конституції України  свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.
Як вже вище зазначалося судом, починаючи з 24.02.2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією.
Законом України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, було внесено зміни до частини 3  статті 119 Кодексу законів про працю України. Ці зміни виключили норму щодо нарахування середнього заробітку, у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, починаючи з 19 липня 2022 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно зі статтями  148  та  149 Закону №1402-VIII, ТУ ДСА України діє, як розпорядник бюджетних коштів для місцевих судів та виконує накази голів судів, зокрема, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди. У цьому контексті, зазначене управління не виступає самостійним суб`єктом у прийнятті рішень щодо виплат, а виконує покладені на нього функції.
У даному випадку, позивачем не надано, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суд апеляційної інстанції,  належних доказів, чим саме обмежено, або що стало підставою, невиплати останньому суддівської винагороди, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно, в сумі 109 008,00 грн., зокрема наказ голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області та належні докази його оскарження.
З огляду на зазначені обставини. Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про  відсутність у даному  спорі протиправних дій (бездіяльності) з боку відповідачів в частині нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді, а також відсутність підстав для зобов`язання відповідачів нарахувати ОСОБА_1 суддівської винагороди, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 включно.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі № 340/5033/22, від 30.11.2023 року у справі №340/5054/22, від 20.03.2024 року у справі №340/5692/22, від 22.03.2024 року у справі №280/1011/23 та від 08.11.2024 року у справі №400/13387/23 у подібних правовідносинах.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову  постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Відповідно до ч. 1  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5    ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст.  242,  257,  260,  308,  310,  315,  317,  321,  322,  325,  328 КАС України, Шостий  апеляційний адміністративний суд, -            
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області -  задовольнити повністю.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року -  скасувати.
Ухвалити нову  постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів відмовити повністю.
Постанова  суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                          М.І. Кобаль

                                                                            В.В. Файдюк

                                                                            Ю.К. Черпак 

Повний текст виготовлено 18.02.2025 року