Дата документу 18.12.2024 Справа № 335/5431/24

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/5431/24                                                 Пр. № 22-ц/807/1979/24	Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (надалі - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.1-2), в якому просила захистити її права, як споживача фінансової послуги, шляхом визнання недійсним кредитного договору №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020 року, який укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР».
В обґрунтування позову позивач зазначала, що 21.05.2020 між ОСОБА_3 та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» був укладений кредитний договір № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року, який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав такі умови: сума кредиту: 6000,00 грн., строк користування кредитом за умовою «Короткий кредит»: 14 календарних днів з дня отримання; строк користування кредитом за умовою «Довгий кредит»: 28 календарних днів з дня отримання; проценти за умовою «Короткий кредит»: 1680,00 грн.; проценти за умовою «Довгий кредит»: 4200,00 грн.; графік платежів за умовою «Короткий кредит»: сума кредиту 6000,00 грн. та проценти 1680,00 грн. сплачуються до 04 червня 2020 року; графік платежів за умовою «Довгий кредит»: сума кредиту 6000,00 грн. та проценти 1680,00 грн. сплачуються до 18 червня 2020 року. Однак жодних кредитних коштів за даним договором ОСОБА_4 не отримувала. Зазначений кредитний договір позивач підписала під впливом того, що вона: - не могла реструктуризувати іншим чином свою заборгованість перед ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» за кредитним договором № 26.03.2020-100001195 від 26 березня 2020 року, який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав наступні умови: сума кредиту: 6000,00 гривень, строк користування кредитом: 14 календарних днів з дня отримання; проценти: 1680,00 гривень; графік платежів: сума кредиту 6000,00 гривень та проценти 1680,00 гривень сплачуються до 08 квітня 2020 року, хоча станом на 21 травня 2020 року ОСОБА_4 сплатила на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» 6600,00 гривень і вже двічі: 10 квітня 2020 року та 26 квітня 2020 року зверталася до ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» за реструктуризацією заборгованості, де їй пропонувався лише один варіант- сплата нарахованих відсотків та укладання нового кредитного договору з більш жорсткими умовами та з новим строком погашення на суму 6000,00 гривень, які ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» одразу зарахує в оплату первісно взятого кредиту; - мала на утриманні малолітню 3-річну дочку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька-пенсіонера - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та мати-пенсіонерку, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - в період 2020 року мала низький рівень доходу, який не здатний був забезпечити утримання її сім`ї і належне виконання нею грошових зобов`язань. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» була порушена свобода її волевиявлення, як споживача фінансових послуг, та порушене висловлене нею волевиявлення, а відтак вимоги ТОВ «Споживчий центр» про сплату будь-яких коштів на його користь за зазначеним вище договором є незаконними, суперечать її цивільним правам та інтересам. Були порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання Кредитного договору недійсним. Посилаючись на вказані обставини, зокрема на те, що при укладенні кредитного договору волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало її волі, сам правочин був вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, ОСОБА_4 у позові просила визнати недійсним кредитний договір №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, який укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР».
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Гашук К.В.(т.с.1 а.с.46). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.47)провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
17.06.2024 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (т.с.1 а.с.76-78), в якій позивач просила захистити її права шляхом визнання недійсним кредитних договорів №26.03.2020-100001195 від 26.03.2020 року, №10.04.2020-100000490 від 10.04.2020 року, №26.04.2020-010000103 від 26.04.2020 року, які укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР».
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2024 року (т.с.1 а.с.133)у задоволенні клопотання позивача про здійснення судового розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження у цій справі відмовлено (т.с.1 а.с.125-127). 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2024 року (т.с.1 а.с.134) у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог у цій справі відмовлено. 
Оскільки, у травні 2024 року позивач ОСОБА_8 , в особі свого представника - адвоката Немерюка О.А. звернулась до суду з позовом до ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», у якому позивач просить захистити її права, як споживача фінансової послуги, шляхом визнання недійсним кредитного договору №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, який укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР». Ухвалою судді від 16.05.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 17.06.2024, через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву, згідно якої він вважає за потрібне збільшити розмір позовних вимог та додатково до заявлених позовних вимог просить суд захистити права ОСОБА_8 , як споживача фінансової послуги, шляхом визнання недійсним кредитних договорів № 26.03.2020-100001195 від 26.03.2020, №10.04.2020-100000490 від 10.04.2020, № 26.04.2020-010000103 від 26.04.2020, які укладені позивачем із ТОВ «Споживчий центр». Дослідивши заяву про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що у її прийнятті слід відмовити, виходячи з наступного. Так, згідно первісної позовної заяви, позивач через свого представника, просила суд визнати недійсним кредитний договір №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020, який укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР». Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Таким чином, законодавцем визначено право позивача збільшувати розмір позовних вимог до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, і вказане право, за змістом п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, стосується лише вимог майнового характеру, для яких притаманний їх кількісний розмір. У даній справі позивач звернувся з позовом немайнового характеру, про визнання недійсним одного кредитного договору №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020. При цьому, згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач фактично заявила нові позовні вимоги про визнання недійсними інших кредитних договорів № 26.03.2020-100001195 від 26.03.2020, №10.04.2020-100000490 від 10.04.2020, № 26.04.2020-010000103 від 26.04.2020. Заявлення нових позовних вимог у справі, шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог, не передбачено вимогами ЦПК України, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття заяви ОСОБА_4 , в особі представника - адвоката Немерюка О.А., про збільшення позовних вимог.
16 липня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 17 червня 20204 року (т.с.2 а.с.86-87), яку ухвалою Запорізького апеляційного суду (т.с.2 а.с.108) (суддя-доповідач: Кочеткова І.В., судді: Гончар М.С., Поляков О.З.) повернуто останній в порядку задоволення заяви про її відкликання (т.с.2 а.с.99-100).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2024 року (т.с.2 а.с.82-84) у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника Немерюк О.А. у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.112-117) просила рішення суду першої інстанції скасувати.
В автоматизованому порядку 09.09.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлку В.Ю. та Подліянову Г.С. (т.с.2 а.с.134). Ухвалою апеляційного суду від 10.09.2024 року (т.с.2 а.с.135) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 18.09.2024 року (т.с.2 а.с.138). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 19.09.2024 року (т.с.2 а.с.139), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.140), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.
Відповідач подав до апеляційного суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с.2 а.с.150-153).
В автоматизованому порядку 16.12.2024 року суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Бєлку В.Ю. у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (т.с.2 а.с.166-167).
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 148-149), у тому числі позивач ОСОБА_1  через свого представника - адвоката Немерюк О.А. (т.с. 2 а.с. 118), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, та представник відповідача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Немерюк О.А. (т.с. 2 а.с. 118).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він не може пояснити, чому позивач одразу у позові ще в травні 2024 року не заявила позовних вимог у цій справі про визнання недійсними всіх вищезазначених кредитних договорів, мабуть, це його помилка, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника Немерюк О.А. у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводамита вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення,або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України). Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення. В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 5, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 259, 265, 273, 274, 279 ЦПК України та виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог у цій справі.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись повністю не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.
Так, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції за вищезазначеним позовом позивача у цій справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, (ухвала від 16.05.2024 року - т.с. 1 а.с. 47), хоча мало бути відкрито провадження за правилами загального, враховуючи, що у цій справі заявлені вимоги немайнового характеру, в ній немає ціни позову і вона не могла бути віднесена судом першої інстанції до малозначних у розумінні п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, у тому числі враховуючи, що сторона позивача у цій справі саме наполягала у своєму клопотанні про розгляд цієї справи саме у порядку загального позовного провадження (т.с.1 а.с.125-132), проте суд першої інстанції своєю ухвалою від 17 червня 2024 року помилково відмовив у задоволенні останнього (т.с.1 а.с.133).
Сторона позивача, як апелянт, у своїй апеляційній скарзі у цій справі (т.с. 2 а.с. 86-а.с. 112117) у тому числі наполягала на цьому, як підставі для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Хоча, ця обов`язкова підстава для скасування судового рішення у цій справі в силу вимог ст. 376 ч. 3 ЦПК України має застосовуватись апеляційним судом незалежно від того, сторона позивача, як апелянт, свою апеляційну скаргу у цій справі такою підставою обґрунтовувала чи не обґрунтовувала. Так як в силу вимог ст. 376 ч. 3 п. 7 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо…суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Разом із цим, апеляційний суд повністю погоджується із висновками суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення по суті позовних вимог позивача до відповідача у цій справі, а тому вважає за необхідне за результатами скасування вищезазначеного рішення суду першої інстанції у цій справі на підставі ст. 376 ч. 3 п. 7 ЦПК України ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову позивача у цій справі. 
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог по суті позивача до відповідача у цій справі правильно виходив із такого.
Підстави для прийняття вищезазначеної заяви позивача про збільшення позовних вимог у цій справі (т.с. 1 а.с. 76-81) судом першої інстанції при вищезазначених обставинах дійсно були відсутні (ухвала суду першої інстанції від 17 червня 2024 року - т.с.1 а.с.134). 
Ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 21.05.2020 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 21.05.2020-010000073 від 21 травня 2020 року (т.с. 1 а.с. 5-9), який відповідно до заявки та підтвердження укладання кредитного договору мав наступні умови: сума кредиту: 6000,00 грн., строк користування кредитом за умовою «Короткий кредит»: 14 календарних днів з дня отримання; строк користування кредитом за умовою «Довгий кредит»: 28 календарних днів з дня отримання; проценти за умовою «Короткий кредит»: 1680,00 грн.; проценти за умовою «Довгий кредит»: 4200,00 грн.; графік платежів за умовою «Короткий кредит»: сума кредиту 6000,00 грн. та проценти 1680,00 грн. сплачуються до 04 червня 2020 року; графік платежів за умовою «Довгий кредит»: сума кредиту 6000,00 грн. та проценти 1680,00 грн. сплачуються до 18 червня 2020 року.
Вказаний договір було підписано шляхом проставляння електронного підпису на пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявці на отримання кредиту та підтвердженні укладення кредитного договору.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до умов оспорюваного кредитного договору, кредит надавався для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника.
Судом першої інстанції було також правильно встановлено, що у своєму позові позивач зазначала, що вона кредитні кошти фактично не отримувала, разом із тим, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що згідно із особисто підписаного нею підтвердження укладення кредитного договору,  ОСОБА_1 просила зарахувати вимогу позичальника про видачу суму кредиту у розмірі 6000 грн. за договором № 21.05.2020-010000073 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірів 6000 грн. за кредитним договором 26.04.2020-010000103 від 26.04.2020 (т.с. 1 а.с. 5-8).
Вказані обставини свідчать про те, що при підписанні кредитного договору №21.05.2020-010000073 від 21.05.2020 (т.с. 1 а.с. 5-8) саме за волевиявленням позивача грошові кошти у сумі 6000,00 грн. одразу були зараховані на погашення заборгованості за іншим кредитним договором (т.с. 1 а.с. 9, 11-18).
Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилалася на те, що при укладенні кредитного договору її волевиявлення не було вільним і цей договір вона підписала під впливом тяжких для неї обставин, що обумовлювався тяжким матеріальним станом її сім`ї, хворобою її та доньки (т.с. 1 а.с. 31-38).
Ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. ст.233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює.
Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.
Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.
Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Таким чином, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане з доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №712/4728/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №216/6077/14-ц, від 05.05.2020 року у справі №462/3280/17, від 12.03.2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29.03.2021 року у справі №369/13272/18-ц, від 10.08.2021 року у справі №754/16129/17, від 23.11.2022 року у справі №522/6715/16, що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.
При цьому, судом першої інстанції також було правильно встановлено, що у своєму позові та поясненнях до нього, позивач у суді першої інстанції лише посилалась на те, що на момент укладення кредитного договору існували тяжкі для неї обставини, це такі як наявність малолітньої дитини - ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_4 , (т.с. 1 а.с. 37), яка має захворювання (складний міопічний астигматизм обох очей, виписка із медичної карти стаціонарного хворого за період з 10.07.2023 року по 25.07.2023 року - т.с. 1 а.с. 119-120, виписні експертизи - копії т.с. 1 а.с. 143-147), наявність батьків похилого віку, 1951 р.н., та 1954 р.н., проте, які мали в силу вимог закону отримувати відповідну пенсію та не перебували на утримані позивача (оскільки, належні, допустимі докази протилежного (рішення суду про перебування батьків на утриманні позивача тощо) у цій справі відсутні та позивачем суду не були надані), які померли у грудні 2023 року та квітні 2024 року відповідно (т.с. 1 а.с.31-36), відсутність належних доходів у її сім`ї (т.с 1 а.с. 112-118, 148-250), але не надала належних, допустимих (письмових) доказів взагалі того, що вони виникли та існували саме до чи на час укладення вищезазначеного оспорюваного кредитного договору сторін.
Разом із цим, позивач у своєму позові у суді першої інстанції не зазначала взагалі, чи було підписано оспорюваний правочин, кредитний договір, на вкрай невигідних для неї умовах, і які саме умови для неї є неприйнятними.
Отже, із позову та матеріалів справи, судом першої інстанції правильно не було встановлено, яким чином обставини, на які посилається позивач як на тяжкі для неї, вплинули на укладення нею оспорюваного кредитного договору. 
Метою укладення кредитного договору, який оспорюється позивачем у цій справі, була необхідність погашення заборгованості за попереднім кредитним договором, а відтак позивач повинна була довести ті обставини, що виконати зобов`язання за попереднім договором вона не мала можливості без підписання нового кредитного договору.
Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що оспорюваний позивачем договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Суду першої інстанції не було надано належних, допустимих доказів того, що під час укладання договору волевиявлення позивача не було вільним, що вона діяла під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову позивача до відповідача у цій справі.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  в частині вирішення позовних вимог позивача у цій справі по суті  є такими, що фактично дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу по суті позовних вимог позивача у цій справі з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення позивача від доказування , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача, є вперше додані стороною позивача лише до апеляційної скарги апеляційному суду у цій справі: - посвідчення позивача та її чоловіка (т.с. 2 а.с. 126-127) на підтвердження того, що позивач є, а її чоловік (військовий квиток, копія т.с. 2 а.с. 128-130) був працівником Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області.
Додаткові письмові пояснення апелянта щодо нових обставин, які позивач у тому числі вважає тяжкою обставиною у цій справі, у суді першої інстанції (т.с. 1 а.с. 105-107) та в апеляційному суді в апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 112-117), а саме: з січня 2009 року по червень 2016 року ОСОБА_4  ніде не працювала.     ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 народила недоношену дитину - ОСОБА_5 , яка мала недорозвинену дихальну систему (нерозкриті легені), серцеву систему та зорово сенсорну систему і яка перебувала у 5 дитячій лікарні поки лікарі не пересвідчилися, що життю дитини нічого не загрожує і вона не потребує медичної допомоги. Від народження дитина позивача має діагноз складний міопічний астигматизм обох очей, внаслідок чого потребує постійного медичного догляду; батько дитини - ОСОБА_9 , з яким ОСОБА_4 стала проживати разом з 2010 року, має на утриманні ще двох дітей, і з травня 2019 року був звільнений зі служби у зв`язку з досягненням пенсійного віку, внаслідок чого до липня 2020 року не мав роботи; у період з 2016 року по 2020 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_9 мали нестабільний, низький та мінливий дохід, який змусив їх узяти більше 60 короткострокових кредитів; у 2019-2020 році ОСОБА_4 потрапила до 5-ої міської лікарні, де їй провели видалення каміння у желчному, без зазначення їх у вищезазначеному позові позивача у цій справі в якості тяжкої обставини, внаслідок якої було укладено вищезазначений кредитний договір, який позивач у цій справі просила визнати недійсним, не могли бути предметом розгляду у суді першої інстанції у цій справі та, відповідно, не можуть бути предметом, апеляційного перегляду у цій справі.
Оскільки, хоча й в силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює у цій справі на свій розсуд. Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України). В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Таким чином, ці вищезазначені докази, вперше надані стороною позивача лише апеляційному суду до вищезазначеної скарги позивача у цій справі, самі по собі нічого у цій справі не підтверджують, оскільки, обставини, на підтвердження яких вони надані стороною позивача у цій справі лише в апеляційному суді, не були предметом (змістом) саме позову позивача у суді першої інстанції у цій справі (т.с. 1 а.с. 1-2), а лише частково у подальшому були змістом додаткових письмових пояснень сторони позивача у суді першої інстанції (т.с. 1 а.с. 105-107). 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах. 
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2024 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову); у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору у цій справі слід відмовити.
Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 6, 13 ЦПК України в разі часткового задоволення апеляційної скарги сторони позивача при вищевикладених обставинах, відмови у задоволенні позову позивача, як споживача, яка був звільнена в силу вимог закону від сплати судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу у цій справі, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що ОСОБА_4 не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи звертатись до суду із позовом про визнання недійсними вищезазначених інших кредитних договорів, які не були предметом спору у цій справі.
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  задовольнити частково. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2024 року у цій справі скасувати. 
Ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову).
У задоволенні позову ОСОБА_1  до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору у цій справі відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.12.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.