РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року 
м. Рівне

Справа № 568/442/24
Провадження № 22-ц/4815/199/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С.С.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , що діє від свого імені та як законний представник
ОСОБА_2 , 
позивач - ОСОБА_3 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа - ОСОБА_4 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , що діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_2 - адвоката Гудз Роксолани Андріївни на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2024 року у складі судді Делалової О.М., постановлену в м. Радивилів Рівненської області о 15 годині 12 хвилин, повний текст ухвали складено 20 листопада 2024 року, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2024 рокузупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, до набрання законної сили рішення суду у справі № 568/1451/22 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована передбаченим законом обов`язком суду зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення іншої справи, що розглядається у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, та обґрунтована тим, що з огляду на предмет та підстави пред`явленого позову, розгляд вказаної цивільної справи передбачає з`ясування обставин у сукупності, які мають значення для справи та правову оцінку правовідносин, що підлягають встановленню в межах вказаного вище кримінального провадження у справі № 568/1451/22. Судом також враховано, що для повного та об`єктивного розгляду справи важливою умовою відшкодування моральної шкоди відповідачем є обставини, що будуть встановлені у рішення (вироку) у справі №568/1451/22, яка розглядається Радивилівським районний судом Рівненської області, та може вплинути на результат розгляду даної справи, а отже, існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, представник ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , що діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_2 - адвокат Гудз Роксолана Андріївна оскаржила її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом при розгляді клопотання не було проаналізовано предмет та підстави позову у вказаних справах та не зазначено об`єктивні обставини, які б вказували на те, що розгляд цієї справи є неможливими до розгляду справи про обвинувачення ОСОБА_4 .. Звертає увагу на положення ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, аналіз яких свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Додає, що статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Наголошує на тому, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Вказує, що позивачами надано суду ряд документів, які підтверджують вину ОСОБА_4 , а з огляду на цивільно-правову презумпцію вини щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та те, що із 2020 року (тобто протягом чотирьох років) з дати події, позивачам не відшкодовано жодної моральної шкоди, завданої смертю сина, батька та чоловіка, ухвала про зупинення провадження у справі є такою, що в цілому порушує права та законні інтереси останніх, які повинні захищатись судом. Стверджує, що вина чи обсяг вини складача поїздів ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення цієї справи, адже головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини; перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки. На думку апелянта, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, та постановив ухвалу про зупинення провадження, яка порушує інтереси її довірителів, не відповідає нормам матеріального права та судовій практиці. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Українська залізниця» вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, просить залишити її без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що в провадженні Радивилівського районного суд Ррівненської області перебуває вказана цивільна справа, ухвала про зупинення провадження в якій є предметом цього апеляційного перегляду, за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Також ж провадження цього ж суду перебуває кримінальна справа №568/1451/22 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.
Згідно обвинувального акту ІНФОРМАЦІЯ_1. приблизно о 03 год. 30 хв. на стрілочному переводі між коліями № 21 та № 18 , що ведуть на територію ДП «Радивилівський комбінат хлібопродуктів» сталося зіткнення маневрового складу (тепловоз ТГМ 23Б та шість завантажених вагонів - зерновозів) під керуванням машиніста ОСОБА_5 , працюючого в бригаді із складачем потягів ОСОБА_6 , з останнім вагоном-зерновозом групи з сорока вагонів, який стояв на стрілочному переводі за граничним стовпчиком у напрямку стрілки стрілочного переводу. Зазначені вагони були подані тепловозом ЧМЕ-3 НОМЕР_1 під керуванням машиністом ОСОБА_7 за допомогою складача поїздів ОСОБА_4 , який повідомив чергову станції Радивилів ОСОБА_8 про закінчення осадженні вагонів. Внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настала смерть складача потягів ОСОБА_6 .. Дії ОСОБА_4 в зазначеній пригоді згідно обвинувального акту кваліфіковані за ч.3 ст. 276 КК України, а саме в порушенні працівником залізничного транспорту правил безпеки руху, що спричинило смерть людини. 
З витребуваних судом копій експертиз, що були проведені в рамках кримінальної справи вбачається, що експертами досліджувалися дії всіх учасників пригоди та їх взаємозв`язок із наслідками пригоди, а саме машиніста тепловоза ЧМЕ-3 НОМЕР_1 ОСОБА_7 зі складачем потягів ОСОБА_4 , машиніста тепловоза ТГМ 23Б ОСОБА_5 зі складачем потягів ОСОБА_6 та чергової станції ОСОБА_8 ..

Позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_6 , внаслідок вищевказаної пригоди, безпосереднім учасником якої був останній.

У кримінальній справі №568/1451/22, яка розглядається Радивилівським районним судом Рівненської області, безпосередньо вирішується питання вини ОСОБА_4 , колишнього працівника відповідача у вчиненні даної пригоди, що у свою чергу є визначальним при розгляді справи про відшкодування шкоди (заявленого позивачами позову). Саме з таких міркувань виходив суд першої інстанції, зупиняючи провадження у цій справі.

Разом з тим, Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України  шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Таким чином, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить іншій особі відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

За змістом ч.2 ст.1188 ЦК, обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч.2 ст.1187 ЦК України).

З урахуванням встановленого колегія суддів доходить висновку, що матеріали цієї справи містять достатньо доказів для встановлення підстав відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам з вини відповідача Акціонерного товариства «Укрзалізниця», яке як власник джерела підвищеної небезпеки зобов`язане відшкодувати завдану цим джерелом шкоду, незалежно від вини безпосереднього заподіювача, тобто третьої особи у цій справі ОСОБА_4 , щодо якого розглядається кримінальна справа.

Такий висновок ґрунтується на тому, що якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України) та з урахуванням того, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі і підставою його виникнення є завдання шкоди.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення іншої справи, що розглядається у порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Оцінюючи обставини справи в сукупності з нормами закону, якими вони врегульовані, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання про те, що розгляд цієї цивільної справи можливий окремо від вирішення кримінальної справи на набрання законної сили вироком суду у кримінальній справі №568/1451/22, яка розглядається Радивилівським районним судом Рівненської області, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у справі «Буланов та Купчик проти України» вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії».

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 

Отже, матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду даної справи, постановив оскаржувану ухвалу у порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавивши позивача права на справедливий судовий розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала - до скасування із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , що діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_2 - адвоката Гудз Роксолани Андріївни задовольнити.

Ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2024 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Хилевич С. В.                                        
                                       Шимків С. С.