П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/11897/24	

 	Головуючий в 1 інстанції:  Ярощук В.Г.                           Дата і місце ухвалення: 08.01.2025 р., м. Миколаїв     	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної індексації грошового забезпечення за період з 25.02.2022 по 15.11.2024 включно із застосуванням щомісячної індексації різниці в розмірі 4463,15 грн відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі – Порядок № 1078);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення в сумі 4463,15 грн за період 25.02.2022 по 15.11.2024 включно відповідно до Порядку № 1078, компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, включно з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі – Постанова № 44).
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 позовну заяву залишено без руху через пропуск позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду у справі №400/11897/24 в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.07.2024.
30.12.2024 р. на виконання вищезазначеної ухвали позивачем до суду надано заяву, в якій він просить поновити строк на звернення до суду із даними вимогами.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строків звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 повернуто в частині позовних вимог, а саме щодо:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щомісячної індексації грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.07.2024 включно із застосуванням щомісячної індексації різниці в розмірі 4463,15 грн відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення в сумі 4463,15 грн за період з 19.07.2022 по 31.07.2024 включно відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, включно з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що звільнений з військової служби  23.09.2024 р. та з 15.11.2024 р. виключений із списків особового складу та дізнався про свої порушені права лише з листа відповідача від 04.12.2024 р. Апелянт звертає увагу, що у період з 25.02.2022 по 15.11.2024 він проходив військову службу та  постійно перебував у місцях служби у зв`язку з відбиттям російської збройної агресії. В апеляційній скарзі апелянт посилається на велику кількість справ щодо застосування строків звернення до суду та фактично цитує рішення судів.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначається про обґрунтованість та законність ухвали суду першої інстанції. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив строк на звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 р. по 31.07.2024 р.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право у порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.
Так, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, суд звертає увагу і на те, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з наступними змінами), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 введено карантин з 12.03.2020, який діяв до 30.06.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236».
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 30 червня 2023 року на всій території України карантин.
Таким чином, тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України фактично почав відліковуватись з 01.07.2023 (з дня скасування карантину) та мав закінчитись у жовтні 2023 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що застосуванню підлягає тримісячний строк звернення до суду, водночас колегія суддів зазначає, що обчислення такого строку для звернення до суду в межах спірних правовідносин починається з наступного дня після припинення дії карантину, а саме: з 01.07.2023.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу з 25.02.2022 року по 15.11.2024  року у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до абзацу третього пункту 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі – Порядок № 260), грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види – в поточному місяці за минулий.
Відтак про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідний місяць особа дізнається першого числа місяця, який слідує за наступним місяцем.
Так, про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення за липень 2024 року позивач дізнався 01.08.2024. Тому тримісячний строк звернення до суду щодо виплати йому грошового забезпечення за липень 2024 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01.08.2024), тобто 01.11.2024. У даній справі відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.11.2024 року №286 з 15.11.2024 року позивача виключено зі списків особового складу. Позов до суду поданий 12.12.2024 року, тобто з пропуском строку.
При цьому, колегія суддів не приймає доводи апелянта про порушення своїх прав щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі він дізнався лише з листа відповідача від 04.12.2024, оскільки про розмір виплаченого йому грошового забезпечення позивач дізнавався щомісячно, і він також не був позбавлений права під час проходження військової служби на звернення до відповідача про надання йому роз`яснень щодо складових виплаченого йому грошового забезпечення та для звернення до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів зазначає, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З огляду на викладене, позивачем пропущено тримісячний строк відповідно до положень частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції, чинній з 19 липня 2022 року.
Так, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.
Частиною другою статті 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були наявні підстави для застосування норм ст. 123 КАС України та повернення позову в частині позовних вимог.
Колегія суддів також враховує, що положення ч.3 ст.3 КАС України передбачають, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Посилання позивача про те, що звернення до суду з даним позовом не обмежується строком в силу положення частини другої статті 233 КЗпП України, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи те, що вказана норма КЗпП України зазнала змін згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, відтак у даному випадку відсутні правові підстави для застосування зазначеної позивачем редакції норми частини другої статті 233 КЗпП України (до 19 липня 2023 року) на момент його звернення із адміністративним позовом 05.07.2024 року, з урахуванням наведеної вище вимоги ч.3 ст.3 КАС України.
Колегія суддів не приймає посилання апелянта на велику кількість судових справ, оскільки визначальним є не період, коли виникли спірні правовідносини, а дата звернення до суду за їх захистом відповідно до діючих на момент звернення нормативно-правових актів. У цій справі, судом першої інстанції повернуто позовну заяву лише щодо частини позовних вимог, проте період позовних вимог заявлений до 19.07.2022 р., а саме до внесення змін до законодавства суд першої інстанції прийнятий до розгляду та відкрито адміністративне провадження щодо періоду вимог з 25.02.2022 р. по 18.07.2022 р., також судом відкрито провадження в частині вимог з 01.08.2024 р., що не свідчить про не допуск позивача до судового захисту.
Також, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на те, що у період з 25.02.2022 року по 15.11.2024 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка входить до складу Повітряних Сил Збройних Сил України та постійно перебував у місцях служби у зв`язку з відбиттям російської збройної агресії.
В свою чергу під час розгляду справи судом встановлено, що місцем розташування військової частини НОМЕР_1 є населений пункт, де проживає позивач, і який згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, у відповідний період не відносився до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.
Позивач не надав доказів щодо його відрядження в райони, де ведуться бойові дії (наприклад, витяги із наказів про відрядження), а тому на переконання колегії суддів у період з 19.07.2022 року по 12.12.2024 року позивач не був обмежений у доступі до правової допомоги та, мав можливість звернутись до суду.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах.
Верховний суд вирішуючи питання подібності правовідносин визначився, що розглядає під судовими рішеннями в подібних правовідносинах такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Предмети спору адміністративних справ, підстави позову, які зазначені апелянтом в апеляційній скарзі не є подібними до предмету спору у дійсній справі.
Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом в частині позовних щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.07.2024.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було розглянуто усі істотні доводи поданої позивачем  заяви про поновлення строку звернення до суду та надано їм належну правову оцінку.
Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм права, при повному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а тому скасуванню не підлягає.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст.  308, 311, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
                                                        Повний текст судового рішення виготовлений 11 лютого 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук