ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1128/25 Справа № 186/178/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мартиненко В. С. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 186/178/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року, яка постановлена суддею Мартиненко В.С. у місті Костянтинівці Донецької області та повне судове рішення складено 09 жовтня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що  01.09.2019 позивачка дала в борг відповідачці грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн, які відповідачка зобов`язалася повернути до 01.09.2022 та сплатити проценти у розмірі 100 000,00 грн, про що відповідачка склала розписку, оригінал якої зберігається у позивачки. 
У вказаний в договорі строк, відповідачка грошові кошти позивачці не повернула, у зв`язку з чим остання просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн.
Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Окремою ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року направлено ухвалу Донецькій обласній прокуратурі для профільного вивчення наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка склала та використала розписку від імені ОСОБА_2 з підписом, що не може належати відповідачці, датовану 01.09.2019, та для вжиття, у разі необхідності, прокуратурою заходів, передбачених законодавством.
Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру протягом 30 робочих днів з моменту отримання окремої ухвали повідомити Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області про результати її розгляду.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати окрему ухвалу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та постановлення судом окремої ухвали, яка мотивована обставинами, що були встановленні при ухваленні рішення, яке не набрало законної сили.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремі ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що у розписці, датованій 01.09.2019, викладений такий текст: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , проживаю за адресою: АДРЕСА_1 , позичаю у ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_2 кошти в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.
Зобов`язуюся віддати до 01.09.2022 року в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень та 100 000 (сто тисяч) процентів. Всього 600 000 (шістсот тисяч) гривень.
01.09.2019 року, підпис, ОСОБА_2 ».
Оригінал цієї розписки надійшов поштовою кореспонденцією з м. Костянтинівка, адресантами вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , адреса адресанта: АДРЕСА_2 .
Відповідно до відомостей, наданих Державною прикордонною службою України, ОСОБА_2 з 23.03.2018 по 23.09.2021 не проживала на території, підконтрольній органам державної влади України, а постійно перетинала лінію розмежування з окупованою територією через пункт пропуску Майорське (Зайцево), повертаючись на наступний день на окуповану територію, останній раз виїхала на окуповану територію та більше не поверталася 23.09.2021 через пункт пропуску Мілове.
Черговий раз ОСОБА_2 виїхала на окуповану територію 12.07.2019 та в`їхала на територію, підконтрольну органам державної влади України, лише 09.09.2019 о 08:41:10. В цей же день 09.09.2019 о 10:07:29 знов повернулася на окуповану територію України через пішохідний пункт пропуску Майорське (Зайцево).
Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено з тих підстав, що, станом на дату видачі розписки, датованої 01.09.2019, ОСОБА_2 не перебувала на території, підконтрольній органам державної влади України, та, відповідно, не могла підписати вищевказану розписку, а задекларованих на той час доходів ОСОБА_1 не могло вистачити для надання їй позики в розмірі 500000,00 грн, у зв`язку з чим факт надання ОСОБА_1 . ОСОБА_2 01.09.2019 позики в розмірі 500000,00 грн не підтверджується достовірними доказами.
Встановивши, що на підтвердження факту укладення договору позики в розмірі 500000,0 грн, у цивільній справі №186/178/24 суду була надана розписка, складена від імені ОСОБА_2 , в якій міститься підпис, який не міг належати цій особі, оскільки остання в той час перебувала на окупованій території України, суд першої інстанції дійшов висновку, що є необхідність направити окрему ухвалу Донецькій обласній прокуратурі для профільного вивчення наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка склала та використала розписку від імені ОСОБА_2 з підписом, що не може належати відповідачу, датовану 01.09.2019, та для вжиття, у разі необхідності, прокуратурою заходів, передбачених законодавством.
Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Питання про постановлення окремих ухвал регламентується ст. 262 ЦПК України. 
Частинами 1, 5, 6 цієї статті передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення, чи запобігти їх повторенню.
Право суду постановляти окрему ухвалу також ґрунтується на положеннях ч. 1 ст. 68 Конституції України, яка передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
Наведені норми вказують на те, що в суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (п. 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23)).
Отже, окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.
Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.
Тобто, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється.
Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.
Причини та умови, що сприяли вчиненню порушення можуть полягати у неналежному виконанні посадовими особами обов`язків, перевищенні влади чи зловживанні нею, порушенні строків розгляду звернень, невжитті заходів реагування на заяви громадян тощо.
В окремій ухвалі, суд першої інстанції посилався на те, що на підтвердження факту укладення договору позики в розмірі 500000,00 грн, у цивільній справі №186/178/24 суду була надана розписка, складена від імені ОСОБА_2 , в якій міститься підпис, який не міг належати цій особі, оскільки остання в той час перебувала на окупованій території України, а тому є необхідність вивчення наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка склала та використала розписку від імені ОСОБА_2 з підписом, що не може належати відповідачці, датовану 01.09.2019, та для вжиття, у разі необхідності, Донецькою обласною прокуратурою заходів, передбачених законодавством.
Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, якою скасовано заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, встановлено, що 01 вересня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримала у позику у ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_2 , кошти в сумі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень, які зобов`язалася повернути до 01.09.2022 року в сумі 500 000,00 гривень та 100 000,00 процентів, а всього 600 000,00 гривень (а.с. 42).
Розписка (боргове зобов`язання) за особистим підписом відповідачки ОСОБА_2 була надана суду позивачкою у справі, як доказ укладення договору позики грошових коштів сторонами. Та обставина, що станом на 01 вересня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , не перебувала на підконтрольній території України правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки у розписці відсутні дані щодо фактичного місця її складання та договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до суду на підтвердження факту укладення договору позики в розмірі 500 000,00 грн була надана розписка, складена від імені ОСОБА_2 , в якій міститься підпис, який не міг належати цій особі, й доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 – задовольнити.
Окрему ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року – скасувати.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 січня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: