ПОСТАНОВА                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 543/225/23
провадження № 61-1911св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Яніна Вікторівна,
заінтересована особа (стягувач) - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Лавріненко Яніни Вікторівни на ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року у складі судді Смілянського Є. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області (далі - приватний виконавець) Лавріненко Я. В.
 
Скарга мотивована тим, що рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 27 червня 2023 року у справі № 543/225/23 
з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 
(далі - АТ «Райффайзен Банк») стягнено заборгованість за договором кредиту в сумі 72 205,01 грн та судові витрати в сумі 2 684,00 грн. 22 серпня 2023 року Оржицький районний суд Полтавської області за вказаним рішенням видав виконавчий лист, який прийняла до виконання приватний виконавець Лавріненко Я. В. та відкрила виконавче провадження № НОМЕР_3.
 
У вказаному виконавчому провадженні постановою приватного виконавця від 15 вересня 2023 року накладено арешт на грошові кошти боржника, в тому числі і на грошові кошти, що розміщені на картковому рахунку НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), який використовується для отримання заробітної плати.
 
Посилаючись на те, що накладення арешту на частину коштів заробітної плати понад встановлений законом розмір для відрахувань є надмірним тягарем для боржника і порушує його право на одержання винагороди за працю,  ОСОБА_1 просив: визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Лавріненко Я. В. в частині невидання постанови про зняття арешту з коштів заробітної плати на рахунку НОМЕР_1 
в АТ «Універсал Банк»; визнати неправомірними дії приватного виконавця Лавріненко Я. В. в частині стягнення коштів із заробітної плати в сумі 
3 710,67 грн з рахунка НОМЕР_1 в АТ «Універсал Банк»; скасувати постанову приватного виконавця Лавріненко Я. В. від 
15 вересня 2023 року про арешт коштів боржника на рахунку НОМЕР_1 в АТ «Універсал Банк»; зобов?язати приватного виконавця Лавріненко Я. В. повернути кошти заробітної плати 
в сумі 3 710,67 грн, стягнені 26 вересня 2023 року з рахунка НОМЕР_1 в АТ «Універсал Банк».
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 
2023 року скаргу задоволено частково.
 
Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця Лавріненко Я. В. 
в частині невжиття заходів щодо зняття арешту з коштів заробітної плати ОСОБА_1 на рахунку НОМЕР_2 в АТ «Універсал Банк».
 
Зобов`язано приватного виконавця Лавріненко Я. В. вжити заходів щодо зняття арешту з коштів заробітної плати ОСОБА_1 на рахунку НОМЕР_2 в АТ «Універсал Банк» в сумі 3 710,67 грн.
 
Визнано неправомірними дії приватного виконавця Лавріненко Я. В. в частині стягнення коштів заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 3 710,67 грн з рахунку НОМЕР_2 в АТ «Універсал Банк».
 
Зобов`язано приватного виконавця Лавріненко Я. В. вжити заходів щодо повернення незаконно стягнених коштів заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 3 710,67 грн.
 
В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
 
Ухвала суду мотивована тим, що зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями боржника, у тому числі тими, які виконуються у примусовому порядку виконання судових рішень. У разі виникнення у боржника зобов`язання з виплати заробітної плати у певному розмірі на кошти, які знаходяться на поточному рахунку боржника, у такому 
ж розмірі не може бути накладений арешт, а якщо він накладений, то підлягає зняттю. Таке зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, що підтверджують виникнення в боржника права на отримання заробітної плати. Також арешт у розмірі суми зобов`язання з виплати заробітної плати може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати. При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 повідомив приватного виконавця про те, що рахунок 
№ НОМЕР_2 має спеціальний режим використання, тому є необхідність зняття арешту з цього рахунка. Однак заява боржника про зняття арешту з коштів заробітної плати з вказаного рахунка неправомірно не була задоволена. Постанова приватного виконавця від 15 вересня 2023 року про арешт коштів боржника є законною, оскільки нею визначено, що арешт накладається на ті грошові кошти боржника, що є на рахунках та належать боржнику, крім коштів, звернення стягнення на які заборонено законом.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу приватного виконавця Лавріненко Я. В. залишено без задоволення.
 
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду Полтавської області від 
24 жовтня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
06 лютого 2024 року приватний виконавець Лавріненко Я. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували те, яким саме чином виконавець має вжити заходи та які це мають бути заходи щодо повернення коштів, оскільки фактично неможливо повернути кошти, які вибули з рахунка на користь стягувача на погашення витрат виконавчого провадження та стягнення основної винагороди приватного виконавця. Вказує, що суди не врахували висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2025 року у справі № 191/1052/18, згідно з яким питання повернення спірних коштів має вирішуватися між боржником 
і стягувачем в позовному провадженні. Висновок про те, що рахунок 
№ НОМЕР_2 є зарплатним, помилковий. Виконавець діяв у межах закону.
 
Доводи інших учасників справи
 
16 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що суди попередніх інстанцій належним чином оцінили наявні докази та обставини справи, дійшли правильного висновку щодо визнання неправомірними дій та бездіяльності приватного виконавця.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Оржицького районного суду Полтавської області.
 
Зупинено дію ухвали Оржицького районного суду Полтавської області від 
24 жовтня 2023 року, яку залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року, в частині зобов`язання приватного виконавця Лавріненко Я. В. вжити заходів щодо повернення незаконно стягнених коштів заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 3 710,67 грн до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
08 квітня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 27 червня 
2023 року у справі № 543/225/23 з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» стягнено заборгованість за договором кредиту в сумі 72 205,01 грн та судові витрати в сумі 2 684,00 грн.
 
22 серпня 2023 року Оржицький районний суд Полтавської області за вказаним рішенням видав виконавчий лист.
 
Постановою приватного виконавця Лавріненко Я. В. від 12 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 543/225/23, виданого 22 серпня 2023 року.
 
Постановою приватного виконавця Лавріненко Я. В. від 15 вересня 2023 року 
у ВП № НОМЕР_3 накладено арешт на грошові кошти боржника, в тому числі 
і на грошові кошти на картковому рахунку 
№  НОМЕР_1  в АТ «Універсал Банк».
 
Згідно з довідкою Приватного сільськогосподарського підприємства «ПриватАгро» (далі - ПСП «ПриватАгро») від 22 вересня 2023 року № 165, рахунок №  НОМЕР_1  в АТ «Універсал Банк» використовується для отримання ОСОБА_1 заробітної плати.
 
Згідно з довідкою ПСП «ПриватАгро» від 22 вересня 2023 року № 167 за вересень 2023 року ОСОБА_1 нараховано суму до виплати 3 710,67 грн.
 
Згідно з випискою по картці АТ «Універсал Банк» (рахунок НОМЕР_2 від 22 вересня 2023 року) на вказаний рахунок 21 вересня 2023 року по категорії зарплата зараховано грошові кошти в сумі 3 710,67 грн.
 
Згідно з квитанцією АТ «Універсал Банк» від 26 вересня 2023 року платник ОСОБА_1 перерахував на рахунок приватного виконавця Лавріненко Я. В. 
в рахунок стягнення за ВП № НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 3 720,35 грн.
 
Суди встановили, що приватний виконавець Лавріненко Я. В. постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 за місцем його роботи не направляла.
 
18 вересня 2023 року приватний виконавець Лавріненко Я. В. отримала заяву ОСОБА_1 про зняття арешту із зарплатного рахунка в АТ «Універсал Банк» НОМЕР_2 з додатками, але арешт з грошових коштів заробітної плати не зняла.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України визначено обов`язковість судових рішень (пункт 9 статті 129 Конституції України). 
 
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист 
є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією 
з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (частина перша статті 447 ЦПК України).
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця 
і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову 
в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 
№ 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16 зазначено, що «принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню. При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (частина друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»). Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення». 
 
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що знаходяться на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (частина четверта статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
За змістом частини другої статті 48 цього Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника 
у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

 
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також 
у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
 
У пункті 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту 
з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
 
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів 
і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей 
і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
 
Велика Палати Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2022 року 
у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) вказала, що виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника лише за відсутності іншого майна, на яке можливо звернення стягнення та для виконання рішення про стягнення періодичних платежів, однак у розмірі не більше 20 відсотків за наявності одного виконавчого документа та 50 відсотків заробітної плати за наявності декількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження). Таке стягнення здійснюється підприємстввами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
 
У разі коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника - фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.
 
Суди установили, що рахунок ОСОБА_1 
№  НОМЕР_1 , на кошти на якому виконавець наклала арешт, відкритий у в АТ «Універсал Банк» у національній валюті, є поточним рахунком боржника, який використовується, зокрема, для отримання заробітної плати, тобто має спеціальний режим використання.
 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів першої 
і апеляційної інстанцій про те, що приватний виконавець всупереч закону наклав арешт на рахунок боржника, який використовується, зокрема, для отримання заробітної плати, тобто має спеціальний режим використання. Накладення арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати, призводить до порушення конституційних прав громадян на оплату праці.
 
З урахуванням встановлених обставин справи суди зробили правильний висновок про наявність підстав для часткового задоволення скарги.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновок, зроблений 
у постанові Верховного Суду від 25 січня 2025 року у справі № 191/1052/18, 
є безпідставними, оскільки фактичні обставини справи, яка переглядається, 
і фактичні обставини справи № 191/1052/18 не є подібними.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

 

 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали Оржицького районного суду Полтавської області 
від 24 жовтня 2023 року та постанови Полтавського апеляційного суду 
від 29 січня 2024 року- без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Щодо заявлених клопотань
 
23 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, 
в якому просить визнати зловживанням процесуальним правом дії приватного виконавця Лавріненко Я. В.; застосувати відносно приватного виконавця Лавріненко Я. В. захід процесуального примусу у виді штрафу; винести окрему ухвалу, якою направити матеріали цієї справи до Міністерства юстиції України та правоохоронних органів України для проведення ними відповідної перевірки та надання належної оцінки діяльності приватного виконавця Лавріненко Я. В.
 
Клопотання мотивоване тим, що приватний виконавець Лавріненко Я. В., діючи від імені Міністерства юстиції України, з очевидною ціллю уникнути відповідальності за свої свідомі, навмисні та цілеспрямовані протиправні дії та бездіяльність, з метою відтермінування можливості розгляду скарги відповідною комісією Міністерства юстиції України, увела суди першої, апеляційної і касаційної інстанцій в оману, навмисно створивши ситуацію, яка нібито ускладнює виконання нею рішення суду першої інстанції, оскільки спірні кошти приватний виконавець перерахувала на транзитний рахунок банку вже після винесення судом першої інстанції судового рішення у цій справі.
 
Вивчивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Відповідно до статті 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках 
і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
 
У частині десятій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року в справі 
№ 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити 
з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».
 
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження №11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
 
Доводи заявника щодо винесення окремої ухвали в порядку статті 262 ЦПК України, на переконання суду, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
 
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом 
у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Частиною першою статті 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.
 
Наведені у клопотанні доводи про те, що приватний виконавець ввела суди першої, апеляційної і касаційної інстанцій в оману, на переконання колегії суду, 
є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
 
Крім того, чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено імперативного характеру застосування заходів процесуального примусу або постановлення окремої ухвали, оскільки вирішення цих питань 
є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання зловживання процесуальними правами, застосування заходу процесуального примусу та винесення окремої ухвали відмовити.
 
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Полтавської областіЛавріненко Яніни Вікторівнизалишити без задоволення.
 
Ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області 
від 24 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 29 січня 2024 рокузалишити без змін.
 
Поновити дію ухвали Оржицького районного суду Полтавської області від 
24 жовтня 2023 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов