ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року	Львів	Справа № 607/24793/24 пров. № А/857/33465/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Гладкої С.Я.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області   та ОСОБА_1 на рішення  Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  від 05 грудня 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області  про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Ромазан В.В.,
час ухвалення рішення – 09:10:00,
місце ухвалення рішення – м. Дрогобич, 
дата складання повного тексту рішення – 05 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській  області (далі – ГУНП в Тернопільській області), в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122  Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 листопада 2024 року поліцейським СПД № 2 (м. Шумськ) Кременецького районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області старшим сержантом поліції Батенчуком  М.М.  щодо нього  прийнято постанову серії ЕНА № 3451413 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, в якій вказано, що 10 листопада 2024 року о 16:36:30 у м. Шумськ, вул. І. Франка, 32, водій, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги дорожнього знаку 3.1. рух заборонено з таблицею 7.4.7 час дії - неділя з 15 год. до 24 год., чим порушив п.8.4.в. ПДР - Порушення вимог заборонних знаків. Зауважує, що поліцейським не надано жодних належних доказів, які б свідчили про порушення ним п. 8.4.в. Правил дорожнього руху. Вказує, що відповідачем було порушено процедуру розгляду справи у частині не роз`яснення йому прав, у тому числі на правову допомогу. Вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності є незаконним, необґрунтованим та недоведеним, а постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № № 3451413  від 10 листопада 2024 року підлягає скасуванню.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  від 05 грудня 2024 року   адміністративний позов задоволено частково. Постанову  про накладення  адміністративного стягнення  по справі  про адміністративне  правопорушення у  сфері забезпечення  безпеки дорожнього  руху,  зафіксоване не  в автоматичному  режимі серії  ЕНА №  3451413  від 10.11.2024  року згідно  якої  ОСОБА_1   притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн скасовано, а справу передано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. Стягнуто в  користь ОСОБА_1   за рахунок  бюджетних асигнувань  Головного управління  Національної поліції  в Тернопільській  області  суму  судового збору,  сплаченого позивачем  при зверненні  із адміністративним  позовом в  суд,  що становить  605  грн 60 коп., а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при розгляді цієї адміністративної відповідачем було порушено порядок її розгляду, передбачений ст. 279 КУпАП, не було роз`яснено прав та обов`язків позивачу при розгляді справи, у тому числі право скористатись правовою допомогою, передбаченими ст. 268 КУпАП, що підтверджується відсутністю підпису ОСОБА_1 у спірній постанові щодо цього, а також зазначеними даними із нагрудних камер працівників поліції. Проаналізувавши матеріали   справи,  суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позов  ОСОБА_1   до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про  скасування постанови накладення адміністративного стягнення  слід задовольнити, спірну постанову  про накладення  адміністративного стягнення  по справі  про адміністративне  правопорушення у  сфері забезпечення  безпеки дорожнього  руху,  зафіксоване не  в автоматичному  режимі серії  ЕНА №  3451413  від 10 листопада 20242024  року, згідно  якої  ОСОБА_1   притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн скасувати, а справу передати на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. Суд першої інстанції вказав, що у зв`язку  із тим,  що оскаржувана  постанова відповідача  підлягає скасуванню  через наявність  процедурних порушень,  що потребує  повторного розгляду  справи відповідачем  в установленому  законом порядку,  тому відсутні підстави для закриття  провадження у  справі про  адміністративне правопорушення  відносно ОСОБА_1   за ч. 1  ст. 122  КУпАП на  підставі п 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (відсутність події і складу адміністративного правопорушення).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції в Тернопільській  області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є матеріали відеозаписів із нагрудної бодікамери поліцейського. Вказує, що  на відеозаписі видно, що поліцейський роз`яснював позивачу права та обов`язки. Зауважує, що поліцейським, як посадовою особою, що наділена дискреційними повноваженнями, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням докази порушення ПДР України, маючи відповідні повноваження, зроблено висновок про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Вказує, що адвокатом не було докладено значних зусиль для складання позовної заяви у цій справі, оскільки дана справа є справою незначної складності. Звертає увагу на те, що адвокатом не надано доказів оплати витрат на правничу допомогу, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Не погодившись з прийнятим рішенням в частині передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення  в частині передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та прийняти нову постанову, якою  адміністративну справу відносно нього  за ч.1 ст. 122 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні, достовірні та неспростовні докази на підтвердження того, що 10 листопада 2024 року 16:36:30 в  м. Шумськ, вул. Івана Франка, 32, він, керуючи транспортним засобом порушив вимоги дорожнього знаку 3.1. рух заборонено з таблицею 7.4.7 час дії неділя з 15 год. до 24 год., чим порушив п.8.4.в. ПДР. Звертає увагу на те, що з відеоматеріалів слідує ,що його автомобіль перебуває у нерухомому стані, тобто поліцією не зафіксовано факту керування транспортним засобом. Вказує, що оскільки при розгляді даної справи про адміністративне правопорушення відповідачем було порушено порядок її розгляду, передбачений ст. 279 КУпАП, не було роз`яснено йому прав та обов`язків, у тому числі право скористатись правовою допомогою, передбаченими ст. 268 КУпАП, що підтверджується відсутністю його підпису у спірній постанові щодо цього, а також зазначеними даними із нагрудних камер працівників поліції, тому наявні підстави для скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Тернопільській області слід  задовольнити частково,  апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року, ОСОБА_1 10 листопада 2024 року о 16 год.36 хв. в місті Шумськ, по вул. І. Франка, 32, керуючи транспортним засобом марки «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знаку 3.1 «рух заборонено» з таблицею 7.4.7 «час дії неділя з 15 год. до 24 год.», передбаченими ПДР України, чим порушив вимоги пункту 8.4 (в) ПДР України.
Вказаною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що постанову  про накладення  адміністративного стягнення  по справі  про адміністративне  правопорушення у  сфері забезпечення  безпеки дорожнього  руху,  зафіксоване не  в автоматичному  режимі серії  ЕНА №  3451413  від 10 листопада 2024  року, згідно  якої  ОСОБА_1   притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.
Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Статтею 72 КАС України  передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП  у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1-3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Стосовно порушення позивачем пункту п. 8.4.в ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року, за твердженням відповідача, відбулось через те, що ОСОБА_1 10 листопада 2024 року о 16 год. 36 хв. в місті Шумськ, по вул. І. Франка, 32, керуючи транспортним засобом марки «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знаку 3.1 «рух заборонено» з таблицею 7.4.7 «час дії неділя з 15 год. до 24 год.», передбаченими ПДР України, чим порушив вимоги пункту 8.4 (в) ПДР України.
Відповідно до підпункту 8.4.в ПДР України, дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи – заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Згідно із п.п. 3.1 підрозділу 3 «Заборонні знаки» розділу 33 ПДР України, знак «Рух заборонено» - забороняється рух усіх транспортних засобів у випадках коли: початок пішоходної зони позначено знаком 5.33; дорога та (або) вулиця перебуває в аварійному стані і непридатна для руху транспортних засобів; у такому випадку обов`язково додатково встановлюється знак 3.43. Відповідно до підрозділу 6 «Знаки сервісу» розділу 33 ПДР України, табличка 7.4.7 «Час дії» показує дні тижня і час доби, протягом якої діє знак.
Частиною 1  ст. 122 КУпАП  передбачена адміністративна  відповідальність зa перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Із вищенаведеного слідує, що у розумінні ПДР України притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.  122 КУпАП можливе лише у разі встановлення порушення під час керування автомобілем вимог дорожнього знаку 3.1 «рух заборонено» з таблицею 7.4.7 «час дії неділя з 15 год. до 24 год.», передбаченими ПДР України, що підтверджується належними і допустимими доказами.
Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення п. 8.4.в ПДР України  відповідачем надано відеозапис нагрудної камери працівника поліції, який є додатком до оскаржуваної постанови.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що відеозапис розпочинається з моменту спілкування позивача із поліцейським, на ньому не зафіксовано факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_1 з порушенням вимог дорожнього знаку 3.1 «рух заборонено» з таблицею 7.4.7 «час дії неділя з 15 год. до 24 год.», передбаченими ПДР України. 
ГУ НП в Тернопільській області не надано жодних інших доказів вчинення позивачем. адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП.
Таким чином, фактично єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті  122 КУпАП, є постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року.
Колегія суддів зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року не є достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті  121 КУпАП, оскільки  зазначена постанова є предметом спору між сторонами та не може розглядатися, як доказ, за відсутності інших доказів на підтвердження обставин, вказаних у  постанові.
Пунктом 24  постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»  роз`яснено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями  283,  284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Проте, в оскаржуваній постанові не наведено жодного доказу винуватості позивача у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті  121 КУпАП.
Згідно з частинами першою та другою  статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Оскільки  позивач проти вчинення адміністративних правопорушень заперечував, з чим не погоджувався відповідач, останній зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що складення постанови з дотриманням вимог  статті 283 КУпАП  не є достатнім доказом підтвердження вчиненого особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.
Лише фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивача підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі, однак в цій справі відсутні будь-які відеозаписи чи фотофіксація правопорушення, а, отже, судом неможливо встановити, що позивачем справді було порушено  ПДР.
Візуальне спостереження за дотриманням  ПДР  працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Отже, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.
Як слідує із даних нагрудної камери працівника поліції, які додані відповідачем до постанови на підтвердження її правомірності, фіксація починається після зупинки транспортного засобу марки  «Ford Focus»  10 листопада 2024   року о 16:36  год.  в місті  Шумську по  вул. І.Франка,32,  яким керував  позивач,  під час  якої  працівник поліції пояснює водію, що ним допущено порушення вимог дорожнього знаку «Рух заборонено» із табличкою, яка регламентує час його дії. При цьому, в подальшому, розмова працівника поліції відбувається також із водієм іншого транспортного засобу, якого було зупинено у цей час за таке ж правопорушення та якому під час розгляду справи було роз`яснено його права та вирішено питання про його адміністративну відповідальність. Згодом, працівник поліції підходить до позивача, та вручає йому спірну постанову. На зауваження ОСОБА_1 щодо порушення процедурних питань під час її винесення, а саме не роз`яснення йому прав, передбачених ст. 268 КУпАП, пояснив, що оскільки він стояв поряд з іншим водієм стосовно якого розглядалась справа, відтак, повинен був чути їх роз`яснення, у тому числі право скористатись правовою допомогою.
Згідно зі ст. 279  КУпАП,  розгляд кожної  адміністративної справи,   розпочинається  з оголошення  складу колегіального  органу або  представлення посадової  особи,  яка розглядає  дану справу.  Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.
Доводи ГУ НП в Тернопільській області про те, що на відеозаписі видно, що поліцейський роз`яснював позивачу права та обов`язки не відповідають дійсності, оскільки як слідує із вказаного відео, права та обов`язки відповідно до ст. 268 КУпАП були роз`яснені виключно водію іншого транспортного засобу, натомість ОСОБА_1 у цей момент перебував за кілька метрів від поліцейського.
Таким чином, колегія суддів констатує, що при розгляді справи  про адміністративне правопорушення, відповідачем було порушено порядок її розгляду, передбачений ст.279 КУпАП, не було роз`яснено прав та обов`язків позивачу при розгляді даної справи, у тому числі право скористатись правовою допомогою, передбаченими ст. 268 КУпАП, що підтверджується відсутністю підпису ОСОБА_1 у спірній постанові щодо цього, а також зазначеними даними із нагрудних камер працівників поліції.
Відповідно до вимог частини 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку  із тим,  що оскаржувана  постанова відповідача  підлягає скасуванню  через наявність  процедурних порушень,  що потребує  повторного розгляду  справи відповідачем  в установленому  законом порядку,  тому відсутні підстави для закриття  провадження у  справі про  адміністративне правопорушення  відносно ОСОБА_1   за ч. 1  ст. 122  КУпАП на  підставі п 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (відсутність події і складу адміністративного правопорушення).
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції необгрунтованим, оскільки у цій справі відповідачем подано усі наявні  докази вчинення адміністративного правопорушення, з яких можна встановити відсутність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, тому відсутні підстави для передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що  постанову серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, слід скасувати і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стосовно доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1  ст. 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1, 2  ст. 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3  ст. 134 КАС України  передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4  ст. 134 КАС України).
Відповідно до положень ч. 5  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1  ст. 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 7  статті 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 9  ст. 139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами ст. 30 Закону України від 05 травня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
З матеріалів справи слідує, що на підтвердження підстав, факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи,  представник позивача надав суду копії таких документів: ордер про надання правничої (правової) допомоги від 18 листопада 2024 року, договір про надання правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, акт виконаних робіт № 01 від 18 листопада 2024 року виконаних адвокатом Янчишиним В.Й. клієнту ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги від 18 листопада 2024 року.
Згідно із  п.1.2 Договору про надання правової допомоги від 18 листопада 2024 року, укладеного між адвокатом Янчишиним В.Й. та ОСОБА_1 , до правничої допомоги відноситься підготовка та подача позовної заяви до ГУНП в Тернопільській області про скасування постанови серія ЕНА № 3451413 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та представництво ОСОБА_1 у Тернопільському міськрайонному суді по справі під час судових засідань. 
Пунктами 1.4 зазначеного договору сторони встановити погодинну оплату, якості порядку обчислення гонорару адвоката. Вартість години роботи адвоката становить 1000 грн. Клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість правничої допомоги протягом тридцяти календарних днів з моменту набрання рішення законної сили.
Згідно із Актом виконаних робіт № 01 від 18 листопада 2024 року виконаних адвокатом Янчишиним В.Й. клієнту ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги від 18 листопада 2024 року, адвокат надав клієнту юридичні послуги по договору про надання правової допомоги від 18 листопада 2024 року, а клієнт прийняв надані послуги. Найменування послуги (роботи), яка надана адвокатом включає в себе: підготовка та подача позовної заяви до ГУНП в Тернопльській області про скасування постанови серії ЕНА №3451413 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху – затрачено 2 год., вартість наданої послуги  - 2000 грн.
Стосовно доводів скаржника про те, що витрати на професійну правничу допомогу не оплачені позивачем, тому не підлягають стягненню у порядку  ст. 139 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа № 280/2635/20, провадження № К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що  Кодекс адміністративного судочинства України  у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
На переконання колегії суддів, норми ст.  134,  139 Кодексу адміністративного судочинства України  були введені в  Кодекс адміністративного судочинства України  з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. За існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, витрати позивача на правничу допомогу, надану позивачем, підлягають відшкодуванню, незважаючи на відсутність їх фактичної сплати на момент постановлення рішення суду.
Згідно з ч. 6, 7  ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів зазначає, що сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
ГУНП у Львівській області в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не доведено те, що розмір витрат є реальним, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір  обґрунтованим, співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Аналіз вищенаведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2  статті 6 КАС України  та  статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Пунктом 3.2  рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу  це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу враховано те, що дана справа є справою незначної складності, обсяг наданих послуг та витрачений час не є значними.
В оскаржуваному додатковому рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт, у зв`язку з чим вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 1 000 грн.
Таким чином, оскільки предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатським об`єднанням, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у заяві, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що розмір вказаних витрат має бути зменшений з 2000,00 грн до 1000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання такого висновку помилковим чи неправильним, оскільки скаржником в апеляційній скарзі не спростовано неспівмірності витрат на правову допомогу із складністю справи; часом, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви; обсягом наданих адвокатом послуг.
Колегія суддів також враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3098/20.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн відповідно до вимог  ст. 139 КАС України, а також суми  судового збору,  сплаченого позивачем  при зверненні  із адміністративним  позовом,  що становить  605  грн 60 коп.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Поряд з тим, частиною 1  статті 139 КАС України  визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно з квитанцією №  0201-5939-7836-7007 від 10 грудня 2024 року сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 908,40 грн.
Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області 908,40 грн судового збору.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині скасування постанови  про накладення  адміністративного стягнення  по справі  про адміністративне  правопорушення у  сфері забезпечення  безпеки дорожнього  руху,  зафіксоване не  в автоматичному  режимі серії  ЕНА №  3451413  від 10 листопада 2024  року  та передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та ухвалення в цій частині нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області  задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю. 
Рішення  Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  від 05 грудня 2024 року  у справі № 607/24793/24 скасувати в частині скасування постанови  про накладення  адміністративного стягнення  по справі  про адміністративне  правопорушення у  сфері забезпечення  безпеки дорожнього  руху,  зафіксоване не  в автоматичному  режимі серії  ЕНА №  3451413  від 10 листопада 2024  року  та передання справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Постанову серії ЕНА № 3451413 від 10 листопада 2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, скасувати і закрити справу про адміністративне правопорушення.
В частині розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (вул. Валова, 11, м. Тернопіль, 46001, ЄДРПОУ 40108720) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 908 грн 40 коп. (дев`ятсот вісім гривень 40 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін