ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1282/25 Справа № 175/1435/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель  Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої пожежею, –

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У березні 2023 року  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої пожежею (а.с. 1-5), в обґрунтування якого посилались на те, що 25.01.2022 року у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 виникла пожежа. 
Причиною пожежі позивачі вважають те, що відповідач встановив в коридорі своєї квартири нагрівальний пристрій «буржуйку», при цьому необладнавши належним чином витяжну трубу, яка під час використання нагрілася, що в результаті призвело до займання дерев`яного перекриття даху та квартири позивачів. 
Добровільно відшкодовувати збитки, спричинені пожежею, відповідач відмовляється, у зв`язку з чим позивачі звернулись до суду. 
       На підставі викладеного, позивачі просили суд стягнути з відповідача на їх користь матеріальну шкоду в розмірі 269 448,56 грн та судовий збір, а також стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн та витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 13 592,40 грн. 
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  до ОСОБА_3  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої пожежею – відмовлено в повному обсязі (а.с. 113-115).
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов (а.с. 117-124, 153-159).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.
Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.10.2003 року виданого Агрофірмою «НАУКОВА» згідно з розпорядженням (наказом) №189 від 17.10.2003 року. 
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1811384 від 24.10.2003 року, квартира за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» в Єдиному Реєстрі прав власності за №3169621.
20.11.2020 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 », про що зроблено актовий запис №1175, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
25.01.2022 року о 10 год. 26 хв. у квартирі АДРЕСА_2 було виявлено пожежу, відповідно до акту про пожежу складеного комісією у складі провідного інспектора ВЗНС ДРУ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області лейтенанта служби ЦЗ Кушилюк Г.Ю., начальника караулу 8 ДПРЧ | ДПРЗ капітана служби ЦЗ Крисенка Р. та представника поліції ВП №9 Іващенко Д.В.
Згідно звіту про причину виникнення пожежі встановлено, що пошкоджено дах будинку, перекриття та домашні речі в житловій кімнаті на загальній площі 80 м. На основі результатів огляду визначено осередок пожежі, який знаходився в квартирі АДРЕСА_4 пожежі, яка сталася 25.01.2022 року в житловому будинку барачного типу, ймовірно виникла від короткого замикання електромережі. Відповідно до розділу «встановлення причини пожежі» причина пожежі є версією, тобто припущенням щодо обставин розвитку подій.
Інспектором СРПП ВП №9 майором поліції Бабару Р. було складено висновок, погоджений начальником СРПП ВП №9 підполковником поліції Похвалитою Ю. та затверджений начальником відділення поліції №9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області підполковником поліції Фесенко В., відповідно до якого в події пожежі від 25.01.2022 року відсутній склад злочину, у взаємовідносинах які виникли мі заявницею ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_3 вбачаються цивільно-правові відносини які не відносяться до компетенції поліції і згідно чинного законодавства вирішуються в суді.
За результатами будівельно-технічного дослідження, проведеного за заявою ОСОБА_1 від 29.06.2022 року, складено висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 24.01.2023 року №ЕД-19/104-22/17814-БТ, відповідно до якого вартість відновлюваних будівельних робіт по об`єкту домоволодіння АДРЕСА_5 , внаслідок пошкодження пожежею з урахуванням протоколу місця події на дату 25.01.22 року, складає 269 448,56 грн з урахуванням ПДВ, у тому числі ПДВ складає 44 908,09 грн. Вартість відновлюваних будівельних робіт без урахування ПДВ складає 224 540,47 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Положеннями ч. 6 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України визначено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в житлових приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фондів, фонду житлово-будівельних кооперативів та об`єднань співвласників багатоквартирних будинків, житлових приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями покладається на їхніх власників (співвласників), користувачів або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У відповідності до ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, як би її право не було порушене (упущена вигода).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснене, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Аналогічний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №638/20603/16.
Також відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: власне шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, котра її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
До компетенції суду віднесені питання встановлення факту настання негативних наслідків у немайновій сфері та визначення справедливого розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Суд також враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають істотне значення.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що відповідач в порушення вимог Правил пожежної безпеки в Україні, встановив у коридорі своєї квартири нагрівальний пристрій «буржуйку», не обладнавши при цьому належним чином витяжну трубу, що призвело до займання дерев`яного перекриття даху, а в подальшому і квартири позивачів. Тобто внаслідок бездіяльності відповідача щодо забезпечення пожежної безпеки у належній йому квартирі, було завдано шкоду майну позивачів.
При цьому, в матеріалах справи наявний лише акт про пожежу та звіт про причину виникнення пожежі, з якого вбачається, що пожежа, яка сталася 25.01.2022 року в житловому будинку барачного типу, ймовірно виникла від короткого замикання електромережі.
Згідно ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача були неправомірними або його вина виражається у бездіяльності внаслідок невиконання вимог Правил пожежної безпеки в Україні, а також наявності причинного зв`язку між його діями/бездіяльністю та заподіяною позивачам шкодою, суду надано не було у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.
Доводи про те, що причина пожежі зазначена у звіті є необґрунтованою фактично є переоцінкою вказаного доказу, разом з тим, оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів чинним процесуальним законодавством не передбачена. 
Крім того, колегія суддів враховує той факт, що в суді першої інстанції за клопотанням позивача судом була призначена пожежно-технічна експертиза, на вирішення якої було поставлене, зокрема, питання щодо безпосередньої причини виникнення пожежі та чи є причинно-наслідковий зв`язок між причиною виникнення пожежі та недотриманням вимог пожежної безпеки.
Проте, експертиза не була проведена, оскільки експертам не були надані документи, зазначені у клопотанні від 15.05.2024 року.
Позивачка ОСОБА_1 суду першої інстанції зазначила, що у неї відсутні документи, які необхідні були для проведення експертизи, при цьому остання у разі неможливості самостійно витребувати необхідні для проведення експертизи документи, не скористалась своїм процесуальним правом щодо звернення до суду з клопотанням про витребування таких документів. Разом з цим, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Посилання апелянта на фотографії та відеозаписи, як на докази, які підтверджують обставини на які позивачі посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог колегія суддів відхиляє, оскільки вказані докази не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості надати вказаним доказам правову оцінку.
Крім того, вказані докази не можуть бути належними та достатніми доказами, оскільки з вказаних доказів неможливо встановити обставини справи, а саме той факт, що саме з винних дій відповідача сталась пожежа.
Також, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянтом було заявлено клопотання про допит свідка, який начебто може підтвердити обставини на які позивачі посилаються у позові, однак протокольною ухвалою у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з тих підстав, що позивачами не подавалось до суду першої інстанції клопотання про допит вказаного свідка.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню для встановлення факту вини відповідача та причинного зв`язку його вини із завданими позивач збиткам не можливо встановити лише за показами свідка, оскільки для з`ясування обставин, які мають значення для розгляду справи необхідні спеціальні знання, при цьому апелянтом не надано доказів того, що заявлений нею свідок володіє такими знаннями. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутність підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянти не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                Т.П. Красвітна