ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2025 року                           м.Дніпро                            Справа №  908/1884/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )
суддів:                                             Дарміна М.О., Чус О.В.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від позивача:          не з`явився   
від відповідача:     не з`явився   
від третьоїї особи: не з`явився   

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   
Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича
на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.09.2024 р.
(суддя Давиденко І.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 19.09.2024 р.)
у справі
за позовом:  
Комунального підприємства 
“Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7”, 
м. Запоріжжя
до:  
Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича, 
м. Запоріжжя
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору 
на стороні позивача:  
Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, 
м. Запоріжжя
про розірвання договору та звільнення приміщення

ВСТАНОВИВ:

1.      Короткий зміст позовних  вимог.
Комунальне підприємство “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7”, звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича про: розірвання Договору оренди від 12.06.2002 р. № 209/7 нерухомого майна по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, укладеного між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7” та Фізичною особою – підприємцем Швецом Віталієм Степановичем; звільнення нежитлового приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв. м. по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича.
Позов обґрунтовано порушенням Відповідачем зобов`язань за Договором оренди в частині оплати орендної плати, що, на думку Позивача, є підставою для розірвання Договору та виселення Відповідача з нежитлового приміщення.

2.     Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у  справ
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.09.2024 р. у справі  № 908/1884/24  позов задоволено повністю. Розірвано договір № 209/7 від 12.06.2002 р. оренди нежитлового приміщення по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7” та Фізичною особою – підприємцем Швецем Віталієм Степановичем. Звільнено нежитлове приміщення № 67 першого поверху та підвалу ( літ. А-5 ), загальною площею 764,80 кв.м. в будинку № 5 по вул. Щасливій у м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичну особу – підприємця Швеця Віталія Степановича ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ). Стягнуто з Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича   на користь Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” -   4   844 грн. 80 коп. витрат зі сплати судового збору.

3.      Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, через систему "Електронний суд", Фізична особа – підприємець Швець Віталій Степанович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

4.      Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи.
Водночас, на думку Скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення Фізичної особи - підприємця Швець В. С. про намір Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» припинити дію договору оренди нежитлового приміщення з подальшим виселенням з нежитлового приміщення, а також правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення. Враховуючи відсутність повідомлень-заперечень з боку КП «Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання №7», ФОП Швець В. С., продовжував користуватись орендованим майном, маючи правомірні очікування щодо відсутності у Орендодавця наміру припиняти дію договору, який діяв між сторонами з 2002 року. При цьому правомірні очікування Відповідача є об`єктом правового захисту згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національного законодавства України.
При цьому, Скаржник зазначає, що доказів складення та направлення Позивачем, також одержання Відповідачем повідомлення Орендодавця про відмову від Договору, як передбачено положеннями ст. 782 ЦК України матеріали справи не містять. Отже, слід дійти висновку, що КП «Виробниче ремонтно-експлуатаціийне житлове об`єднання №7» не надсилало Орендарю жодних повідомлень про відмову від договору оренди або звернень до ФОП Швець В. С. в порядку, визначеному ст. 188 ГК України, з конкретними пропозиціями щодо розірвання укладеного між сторонами договору.
Відтак, на думку Скаржника, вимога про виселення Відповідача із займаного приміщення суперечить принципу добросовісності Позивача як учасника спірних правовідносин, оскільки він у встановлений законом порядком та строк не повідомив Відповідача про припинення договору.

5.      Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Від Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Комунальне підприємство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.
Зокрема, Позивач посилається на те, що строк дії Договору відповідно до п. 11.1. становить до 11.05.2020 р., який додатковою угодою від 30.06.2020 р. продовжено до 11.04.2023 р.. Після закінчення строку дії договору 11.04.2023 р., він був продовжений на підставі п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 р. № 634, відповідно до якого договором оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом 4 місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Таким чином, на теперішній час та на момент подання позовної заяви дія Договору триває.
Крім того, у відзиві  Комунальне підприємство посилається на те, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.03.2023 р. по справі № 908/2160/22 позов КП «ВРЕЖО №7» задоволено та стягнуто з ФОП Швець В.С. за період з 01.06.2020 р. по 20.09.2022 р. заборгованість зі сплати 70 % орендної плати у розмірі 317 512,39 грн ( та 3 264,30 грн інфляційних втрат ), 30% - у розмірі 161 313,88 грн ( та 1 576,32 грн інфляційних втрат), судовий збір у розмірі 7 254,67 грн. Заборгованість зі сплати орендної плати станом на 26.06.2024 р., згідно бухгалтерських відомостей становить: 782 345,84 грн - на користь місцевого бюджету; 189 087,98 грн - на користь Балансоутримувача.
Позивач також вказує на те, що Відповідачем зобов`язання по своєчасному внесенню орендної плати належним чином не виконується, тим самим Орендар порушує умови Договору. Пунктом 11.4 Договору передбачено, що Договір може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін цей Договір може бути достроково розірвано за рішенням господарського суду (суду) у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. Одностороння відмова від цього Договору не допускається. Таким чином, несплата орендних платежів Орендарем протягом значного періоду часу є істотним порушенням умов договору, що є підставою для розірвання договору оренди.
Крім того, Комунальне підприємство  зазначає про те, що відповідно до п. 2.4. Договору визначено, що у разі закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання Орендар передає комунальне майно Орендодавцю, Балансоутримувачу одночасно із підписанням Акту приймання-передачі вказаного майна в 10-ти добовий термін у порядку передбаченому чинними нормативно- правовими актами з цього питання.
Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч.1  ст. 263 ГПК України  та не надала суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3  ст. 263 ГПК  України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

6.       Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.10.2024 р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи  №908/1884/24.  
Матеріали справи №  908/1884/24  надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2024 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання  на 05.03.2025 р..
Сторони та Третя особа не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
         Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників сторін та Третьої особи.            
У судовому засіданні 05.03.2025 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7.       Встановлені судом обставини справи.
12.06.2002 р. між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» та Фізичною особою – підприємцем Швецем Віталієм Степановичем було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 209/7.
10.05.2019 р. Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради ( Орендодавець ), Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» ( Балансоутримувач ) та Фізична особа – підприємець Швець Віталій Степанович ( Орендар ) уклали Додаткову угоду до Договору оренди нежитлового приміщення № 209/7 від 12.06.2002 р., відповідно до п. 1.1 якої Орендодавець, Балансоутримувач на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.12.2002 р. № 379/10 передає, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно – нежитлове приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5) загальною площею 764,80 кв.м по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, яке перебуває у господарському віданні Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», вартість якого визначена у звіті про незалежну оцінку і становить за висновком про вартість 3  236  188,26 грн без ПДВ станом на   31.05.2017 р..
Пунктом 1.2 Договору встановлено, що Майно використовується Орендарем на правах оренди для розміщення об`єкта громадського харчування на площі 693,20 кв.м, торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи на площі 26,70 кв.м, торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарі на площі 44,90 кв.м.   
Згідно з п. 2.1 Договору визначено, що Орендар вступає у строкове платне користування комунальним майном з моменту підписання сторонами Договору та акту прийому-передачі Майна, який додається до Договору.
Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні за Договором ( п. 2.5 Договору ).
Матеріали справи містять акт приймання-передачі б/н, б/д, яким підтверджується факт передачі нежитлового приміщення Орендарю.
Згідно з п. 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі рішення Запорізької міської ради від 06.04.2011 р. № 47 та Постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, та складає без ПДВ 219   229,76 грн на рік, згідно з розрахунком, що додається до Договору.
Орендна плата за кожний наступний місяць розраховується Орендарем самостійно і визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць ( п. 3.3 Договору ).
Відповідно до приписів п. 3.4 Договору, орендна плата розраховується та спрямовується Орендарем: 70 відсотків від розміру орендної плати (без нарахування ПДВ) за кожний місяць до місцевого бюджету; 30 відсотків розміру орендної плати (з нарахуванням ПДВ) за кожний місяць Балансоутримувачу на його розрахунковий рахунок.
Розрахунок орендної плати за вищевказаними відсотками, у тому числі нарахування ПДВ на суму орендної плати, здійснюється Орендарем самостійно та сплачується щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
Згідно з п. 2.4 Договору визначено, що в разі закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання, Орендар передає комунальне майно Орендодавцю, Балансоутримувачу одночасно із підписанням Акту приймання-передачі вказаного майна в 10-ти добовий термін у порядку передбаченому чинними нормативно правовими актами з цього питання.
Пунктом 5.12 Договору сторонами узгоджено, що в разі припинення, дострокового розірвання цього Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцю орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час його передачі в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.
Відповідно до п.п. 9.1, 9.3 Договору, Балансоутримувач має право: вимагати від Орендаря виконання обов`язків, які передбачені цим Договором, в тому числі шляхом звернення до суду (виступаючи позивачем). Вимагати дострокового розірвання цього Договору оренди у випадку порушення Орендарем обов`язків передбачених цим Договором.
Пунктами 9.7, 9.8 Договору встановлено, що Балансоутримувач зобов`язаний здійснювати стягнення з Орендаря заборгованості за платежами, які передбачені цим Договором. Здійснювати контроль за виконанням Орендарем умов цього Договору.
Згідно з п. 11.4 Договору сторонами погоджено, що цей Договір може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін цей Договір може бути достроково розірвано за рішенням господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав,передбачених законодавчими актами України. Одностороння відмова від цього Договору не допускається.
Дія цього Договору припиняється внаслідок, зокрема, дострокового розірвання договору за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду (п. 11.9 Договору).
Позивач посилався на те, що Відповідач орендну плату за період з січня 2024 по червень 2024 на користь місцевого бюджету в розмірі 782  345,84 грн та на користь Балансоутримувача в розмірі 189   087,98 грн не сплатив. Крім того,  Господарським судом Запорізької області було прийнято рішення від 16.03.2023 р. по справі № 908/2160/22, згідно із яким з Орендаря стягнуто на користь місцевого бюджету м. Запоріжжя 317  512 грн 39 коп. заборгованість зі сплати 70 % орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 12.06.2002 р. № 209/7 за період з 01.06.2020 р. по 20.09.2022 р. та 3   264 грн 30 коп. інфляційних втрат та на користь Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” стягнуто з Орендаря 161  313 грн. 88 коп заборгованість зі сплати 30 % орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 12.06.2002 р. № 209/7 за період з 01.06.2020 р. по 20.09.2022 р., 1   576 грн 32 коп. інфляційних втрат, та судовий збір у розмірі 7   254 грн 67 коп. Вказане рішення набрало законної сили 04.05.2024 р..
Невиконання Відповідачем свого зобов`язання щодо своєчасної оплати орендної плати, стало підставою для звернення Позивача до суду з даним позовом про розірвання Договору та звільнення приміщення, шляхом виселення Орендаря.
Відзив на адресу суду першої інстанції від Відповідача не надходив, як і будь-яких клопотань чи заяв до суду від Відповідача не надходило.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Рішення суду про задоволення позовних вимог мотивоване тим, що на момент подання позовної заяви спірний договір є продовженим, доказів припинення договору в установленному порядку матеріали справи не містять. Факт неналежного виконання Відповідачем грошових зобов`язань за Договором є доведеним. Неналежне виконання Відповідачем сплати орендних платежів протягом значного періоду часу є істотним порушенням договору в розумінні ст. 651 ЦК України та підставою для розірвання Договору № 209/7 від 12.06.2002 р. оренди нежитлового приміщення по вул. Щасливій, 5, м. Запоріжжя, укладеного між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7” та Фізичною особою – підприємцем Швецем Віталієм Степановичем. За таких обставин,  є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині звільнення нежитлового приміщення № 67 першого поверху та підвалу (літ. А-5), загальною площею 764,80 кв.м. в будинку№ 5 по вул. Щасливій у м. Запоріжжя, шляхом виселення Фізичну особу – підприємця Швеця Віталія Степановича.

8.       Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду скасуванню, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного перегляду є судове рішення, ухвалене за наслідком вирішення спору за позовом про розірвання договору оренди нерухомого майна за ініціативою Балансоутримувача  та виселення Орендаря з орендованих приміщень.
Ухвалюючи судове рішення, господарський суд першої інстанції, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та звільнення нежитлового приміщення шляхом виселення Орендаря.  Позивач є Балансотуримувачем зазначеного нерухомого майна, та має право звернення до суду із таким позовом.
Однак колегія суддів вважає, що рішення суду у справі ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.
Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
Таким чином, у розумінні положень закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду ( частина 1 ст. 16 ЦК України ). 
У ст. 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
Отже, Позивачем у господарській справі є особа, яка вважає, що у спірних правовідносинах її право або охоронюваний законом інтерес порушується, оспорюється чи не визнається.
Спір у справі виник із договору оренди нежитлових приміщень, заявлено вимоги про розірвання цього договору. 
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) Наймодавець передає або зобов`язується передати Наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
На відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який має на меті забезпечити підвищення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Загальні підстави для зміни або розірвання договору визначено у ст. 651 ЦК України, за змістом якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За змістом частин 2-4 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
За змістом ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
У розумінні наведених положень законодавства правом на звернення до суду із вимогою про зміну або розірвання договору оренди наділена лише одна з його сторін.
Як зазначалося раніше, Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради ( Орендодавець ), Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» ( Балансоутримувач ) та Фізична особа – підприємець Швець Віталій Степанович ( Орендар ) уклали 10.05.2019 р. Додаткову угоду до Договору оренди нежитлового приміщення № 209/7 від 12.06.2002 р., відповідно до п. 1.1 якої Орендодавець, Балансоутримувач на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 03.12.2002 р. № 379/10 передали, а Орендар прийняв в строкове платне користування комунальне майно, яке перебуває у господарському віданні Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7».
Таким чином власником спірного комунального майна, є Запорізька міська рада. 
Згідно з частиною 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 р. у справі № 910/7364/18 акцентувала, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном ( частина 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів ( аналогічну правову позицію викладено у пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі №  910/12224/17 ).
Оскільки, як уже зазначалося чинне законодавство не надає Позивачеві права виступати Орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права Орендодавця, Позивач як Балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про розірвання договору оренди майна ( аналогічну правову позицію викладено у пункті 6.21 постанови Верховного Суду від 25.09.2019 р. у справі №  910/12461/18 ).
Ст. 3 ЦК України визначено свободу договору, при цьому лише у Наймодавця                     ( Орендодавця ) є право розірвати договір оренди.
Таку ж правову позицію стосовно прав Орендодавця і Балансоутримувача відповідно до договору оренди комунального майна викладено у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 р. у справі № 910/9480/16 та від 07.06.2017 р. у справі № 910/9482/16.
Враховуючи викладене, зокрема те, що Балансоутримувач не має права замість власника ( Орендодавця ) вимагати розірвання договору оренди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, перебуваня орендованого нерухомого майна у господарському віданні Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» ( як зазначено в спірній угоді ), не дає безумовного права Позивачу виступати Орендодавцем за спірним договором оренди, не може бути взято до уваги, оскільки, "право господарського віддання" не є тотожним поняттю - права власності, оскільки перше є правовою формою реалізації права державної і комунальної власності спеціально створеними суб`єктами різних організаційно-правових форм, які у встановленому порядку набувають статусу юридичної особи. При цьому, власником майна залишається держава або відповідна територіальна громада ( аналогічну правову позицію викладено у  постанові Верховного Суду від 25.09.2019 р. у справі №  910/12461/18 ).
Як уже зазначалося та установлено судом, спірна угода є тристороннім договором про передачу майна територіальної громади міста Запоріжжя в оренду, за умовами якого Орендодавцем є Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Орендарем - Фізична особа – підприємець Швець Віталій Степанович.
Колегія суддів зазначає, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення ( вилучення ) цього майна від відповідних суб`єктів. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі № 910/12224/17.
Оскільки чинне законодавство не надає КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» права виступати Орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права Орендодавця, Балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання Орендаря повернути орендоване майно.
Ст. 3 ЦК України визначено свободу договору, однак положення договору, який укладено між Орендодавцем, Балансоутримувачем і Орендарем, не можуть суперечити закону, зокрема тому, що лише у Наймодавця ( Орендодавця ) є право звертатися до суду з позовом про повернення об`єкта оренди.
Наявність у спірному договорі п. 2.4 за змістом якого у разі закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання, Орендар передає комунальне майно Орендодавцю, Балансоутримувачу не впливає на те, що саме Орендодавець має право звертатися до суду з позовом про повернення орендованого майна.
При цьому, в п. 5.12 Договору сторонами узгоджено, що в разі припинення, дострокового розірвання цього Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцю орендоване майно.
Оскільки чинне законодавство не надає Балансоутримувачу права виступати Орендодавцем щодо орендованого нерухомого майна та мати права Орендодавця, відповідно, Балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання Орендаря повернути орендоване майно, як і повідомляти Відповідачеві про відсутність наміру продовжити договір. Отже, Балансоутримувач не має права замість власника (Орендодавця) вимагати виселення Орендаря. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.09.2019 р. у справі № 910/7364/18 та постанові Верховного Суду від 01.10.2019 р. у справі №  910/4446/19. Також відповідну правову позицію стосовно прав Орендодавця і Балансоутримувача згідно з договором оренди комунального майна викладено у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 р. у справі № 910/9480/16, від 07.06.2017 р. у справі № 910/9482/16.
Суд попередньої інстанції зазначеного не врахував, відповідно, неправильно застосував положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, до встановлених ними ж обставин справи, а отже висновок господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову є помилковим і суперечить наведеному, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволені позову.

9.           Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове  рішення  повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є  рішення,  ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є  рішення,  ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення господарського суду зазначеним вимогам не відповідає.
На підставі викладеного, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом допущено невірне застосування норм матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до ухвалення  помилкового рішення, яке відповідно до ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню та ухваленню нове рішення про відмову у задоволені позову.
Враховуючи наведене та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути скасоване, в позові відмовлено.

10.     Судові витрати.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті в 1 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З 01.01.2024р. розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив                   3 028,00 грн. 
У відповідності до пп. 7) п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір справляється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
З огляду на те, що скаржником у даній справі апеляційна скарга подана в електронній формі з використанням системи "Електронний суд", розмір судового збору, який підлягає ним сплаті за подання апеляційної скарги має бути розрахований судом із застосуванням понижуючого коефіцієнта, передбаченого ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір", а саме коефіцієнт 0,8 пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Предметом спору у даній справі є дві немайнові вимоги позивача (про розірвання договору оренди нерухомого майна та про звільнення нежитлового приміщення, шляхом виселення), тому сума судового збору для оскарження рішення суду становить 7 267,00 грн. (3028,00 грн.*2*150%*0,8).
Положення  п. 9 ч. 1  ст. 5 Закону України  «Про судовий збір»  визначають, що  від сплати  судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відповідач звільнений від сплати  судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки згідно з пенсійним посвідченням за № 2320800337  від  30.10.2019р. відповідач (Швець Віталій Степанович) є інвалідом 1-ої групи.
Частиною 2 ст. 129 ГПК України передбачено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача (звільненого від сплати судового збору), судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги, у розмірі 7 267,00 грн., в силу приписів ст. 129 ГПК  України,  підлягають стягненню з позивача в дохід Державного бюджету України.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку стягнути з Позивача в дохід Державного бюджету 7 267,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги, відповідно до приписів ч. 2 ст. 129 ГПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи – підприємця Швеця Віталія Степановича -задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.09.2024 р. у справі  № 908/1884/24- скасувати.
Прийняти нове рішення.
В позові відмовити. 
Стягнути з Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” на користь до Державного бюджету України за наступними реквізитами: отримувач коштів: ГУК у Дн-кій обл/Шев.р/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ): 37988155, Банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA678999980313131206082004628, код класифікації доходів бюджету: 22030101, 7 267,20 грн. судового збору, за розгляд апеляційної скарги Центральним апеляційним господарським судом.
Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.   

Повний текст постанови складено  06.03.2025 р.

Головуючий суддя                                                                                                                                          І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                                                                                                                       М.О. Дармін   

        Суддя                                                                                                                                                                                      О.В. Чус