ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/9076/24                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 лютого 2025 року                                                                                   м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 06.09.2024) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування додаткової грошової винагороди у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024 включно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати позивачу додаткову грошову винагороду у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024 включно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168;
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати додаткової грошової винагороди у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024 включно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168;
-          зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу додаткову грошову винагороду у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024 включно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі протиправно не нарахували та невиплатили додаткову винагороду за період з 21.11.2023 по 28.03.2024, яку позивач мав би отримати у зв`язку з перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах у зв`язку з пораненням.
У відзивах на адміністративний позов відповідачами зазначено, що позивач не звертався до відповідачів з приводу будь-яких невиплат додаткової винагороди, не подавав звернень та скарг. Крім того, у відповідача відсутні будь-які законні підстави для виплати позивачу додаткової винагороди за період перебування позивача на лікуванні після тяжкого поранення за висновком (постановою) ВЛК в період з 21.11.2023 по 23.03.2024, оскільки відсутня довідка ВЛК.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційні скарги обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошують, що у відповідачів відсутні будь-які законні підстави для виплати позивачу додаткової винагороди за період перебування позивача на лікуванні після тяжкого поранення за висновком (постановою) ВЛК в період з 21.11.2023 по 23.03.2024, оскільки відсутня довідка ВЛК, оскільки спірні виплати можуть бути продовжені лише за наявності висновку про потребу в лікуванні та рішення командира військово частини про продовження виплати.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.05.2023 позивач отримав бойове поранення, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09.06.2023 №45/1051 (а.с.12) та з 04.05.2023 по 14.05.2023 перебував на лікуванні, що підтверджується випискою №2088 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.
24.05.2023 військово-лікарською комісією в/ч НОМЕР_3 проведено огляд позивача, про що складено довідку від 24.05.2023 №1078/2, відповідно до змісту якої, поранення пов`язане з проходженням військової служби. Травма кваліфікується як легка. Також зазначено, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
В подальшому, військово-лікарською комісією в/ч НОМЕР_4 проведено огляд позивача, про що складено довідку від 07.07.2023 №532, відповідно до змісту якої, травма пов`язана із захистом Батьківщини. Травма кваліфікується як тяжка. Також визнано позивача обмежено придатним до військової служби.
18.03.2024 позивач звернувся з рапортом до військової частини НОМЕР_5 , в якому просив здійснити перерахунок додаткової винагороди під час стаціонарного лікування та у зв`язку із відпусткою за станом здоров`я у період з 04.05.2023 по 25.06.2023.
Вважаючи, що відповідачами протиправно не було виплачена у належному розмірі додаткова винагорода за час перебування на лікуванні, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що додаткова винагорода виплачена позивачу у неналежному розмірі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
В подальшому строк дії режиму воєнного стану продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), відповідно до пункту 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30  000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100  000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах .
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100  000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Отже, додаткова винагорода є додатковою виплатою військовослужбовцям під час дії воєнного стану. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва), пов`язаним із захистом Батьківщини, висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. Тобто, така виплата залежить від наведених обставин.
Аналогічні положення закріплені у розділі XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якими передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100  000 грн також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Пунктом 12 розділу XXXIV Положення №260 встановлено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100  000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
З вищевикладеного вбачається, що право на отримання додаткової винагороди мають військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Підставою для виплати такої додаткової винагороди за вказаних обставин є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), яка, в свою чергу, є підставою для включення військовослужбовця до наказів командирів (начальників) про виплату такої додаткової винагороди.
Таким чином, підставою для виплати додаткової винагороди є встановлення лише двох умов, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Суд першої інстанції вірно вказав, що вищевказані постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 та Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 містять в собі альтернативні норми щодо права на отримання додаткової грошової винагороди у відповідному випадку, а саме перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що не потребує наявності висновку ВЛК, як помилково вважає представник Військової частини НОМЕР_1 , або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
В обох цих випадках, військовослужбовець має право на отримання додаткової винагороди.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 09.03.2022 (а.с.17) та був звільнений з лав Збройних Сил України з 23.03.2024 за станом здоров`я наказом Командира військової частини НОМЕР_2 від 23.03.2024 №15-РС. Зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення був виключений 28.03.2024, що підтверджується наказом від 28.03.2024 №90 (а.с.18)
Так, 21.12.2022 позивач отримав поранення, що сталося під час виконання обов`язків військової служби в районі бойових дій, пов`язане із захистом Батьківщини, про що складено відповідну довідку від 07.02.2023 №204 (а.с.23).
В довідці від 07.02.2023 № 204 зазначено, що штаб сержант військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 21.12.2022 під час інженерного дообладнання позицій в районі населеного пункту Бахмут Донецької області потрапив під обстріл збройних сил російської федерації, внаслідок чого отримав поранення. ОСОБА_1 була надана перша медична допомога у 65 ВМГ та організована евакуація до КНП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечнікова».
Факт поранення та надання ОСОБА_1 першої медичної допомоги підтверджує довідка форми № 100 (ПМК), первинна медична карта, видана 1СП Бахмут за номером 23747 від 21.12.2022 о 12:50 годині (а.с.22).
Факт безперервного перебування ОСОБА_1 , після поранення на стаціонарному лікуванні підтверджується наступними документами, які додані до позовної заяви, а саме:
-          з 21.12.2022 по 24.12.2022 (виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № е16600) (а.с.24);
-          з 24.12.2022 по 15.02.2023 (виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 21137) (а.с.27);
-          з 15.02.2023 по 15.03.2023 (перевідний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 460) (а.с.28);
-          з 15.03.2023 по 18.04.2023 (виписка із медичної картки стаціонарного хворого №732/310) (а.с.29);
-          з 18.04.2023 по 16.06.2023 (виписка із медичної картки стаціонарного хворого № 1253 «У») (а.с.30);
-          з 14.07.2023 по 31.07.2023 (виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 6887) (а.с.31);
-          з 01.08.2023 по 30.08.2023 (перевідний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 2204) (а.с.32);
-          з 30.08.2023 по 11.09.2023 (епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №1742) (а.с.33);
-          з 11.09.2023 по 03.10.2023 (епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №1827) (а.с.34);
-          з 04.10.2023 по 26.10.2023 (перевідний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 2001) (а.с.35);
-          з 26.10.2023 по 20.11.2023 (перевідний епікриз із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4050) (а.с.36).
Зазначений період перебування на стаціонарному лікуванні в межах даних правовідносин не є спірним та позивачу виплачена додаткова грошова винагорода за вказаний вище період.
Втім, починаючи з 21.11.2023 виплату додаткової грошової винагороди припинено, не зважаючи на те, що позивач продовжив проходити лікування, а саме:
-          з 20.11.2023 по 12.12.2023 (епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №2339) (а.с.37);
-          з 12.12.2023 по 03.01.2024 (епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №2514) (а.с.38);
-          з 03.01.2024 по 15.01.2024 (перевідний епікриз із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 114) (а.с.39);
-          з 15.01.2024 по 06.03.2024 (довідка з медичної карти стаціонарного хворого №598952) (а.с.40, 41);
-          з 06.03.2024 по 03.04.2024 (виписний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 666) (а.с.42);
-          з 03.04.2024 по 19.04.2024 (виписка із медичної картки стаціонарного хворого №1110) (а.с.43).
Таким чином, відповідачами безпідставно не нарахована та не виплачена позивачу збільшена грошова винагорода за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини за період з 21.11.2023 по 28.03.2024.
Суд першої інстанції вірно вказав, що така бездіяльність є протиправною, а вимоги позивача до Військової частини НОМЕР_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо вимог до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати додаткової грошової винагороди у розрахунку 100  000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні після поранення з 21.11.2023 по 28.03.2024 включно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки накази про виплату позивачу додаткової винагороди від військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває в прямому підпорядкуванні та фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 не надходили.
Разом із тим, відсутність наказів, виданих командиром військової частини НОМЕР_1 про виплату позивачу додаткової винагороди не може мати негативні наслідки для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права, в тому числі на право отримання спірної додаткової винагороди, тому вимога про зобов`язання виплатити позивачу додаткову винагороду підлягає задоволенню.
Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що у відповідачів відсутні будь-які законні підстави для виплати позивачу додаткової винагороди за період перебування позивача на лікуванні після тяжкого поранення за висновком (постановою) ВЛК в період з 21.11.2023 по 23.03.2024 з огляду на відсутність довідки ВЛК, оскільки на переконання суду апеляційної інстанції, наявність висновку військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_4 (відповідно до якого проведено огляд позивача, про що складено довідку від 07.07.2023 №532, відповідно до змісту якої, травма пов`язана із захистом Батьківщини. Травма кваліфікується як тяжка. Також визнано позивача обмежено придатним до військової служби) та перебування позивача на безперервному стаціонарному лікуванні, у своїй сукупності є достатніми підстави для отримання позивачем додаткової грошової винагороди за спірний період і не потребує за вказаних обставин додаткової довідки ВЛК.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання додаткової винагороди, установленої Постановою №168. 
Відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, установленої Постановою №168 у розмірі 100  000 грн за спірний період пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.
Щодо доводів апелянтів, що суд першої інстанції не дослідив чи був виданий командиром військової частини наказ про виплату позивачу додаткової винагороди у порядку та на підставах, передбачених постановою №168, колегія суддів зазначає наступне.
Недотримання відповідачем законодавства в частині видачі відповідних наказів, не може мати негативні наслідки для військовослужбовця, а отже, й не може впливати на його особисті права, в тому числі на право отримання спірної додаткової винагороди.
У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідно до статті 6 КАС України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У даних правовідносинах свій обов`язок щодо видачі відповідних наказів про нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди у повному обсязі, відповідач не виконав, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 11.02.2025.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

Судді:                                                                                                                В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна