ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/390/25 Справа № 215/2326/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді Бондар Я.М.,
       суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.
       секретар судового засідання Лідовська А.А.
       сторони справи:
       позивач – ОСОБА_1 
       відповідач – Головне Управління Пенсійного фонду України в м. Києві
третя особа: Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві Грязьон Анжела Вікторівна,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Балюра Андрій Станіславович, відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року, ухваленого суддею Демиденком Ю.Ю. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 11 червня 2024 року та додаткове рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року, ухвалене суддею Демиденком Ю.Ю. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

03.05.2023 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
07.07.2023 позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме заявила ще одну позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю, нею 26.01.2022 на ім`я начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві була подана заява про звільнення 31.01.2022 з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. 
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023 визнано трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 . 
З 01.01.2023 розпочато процедуру реорганізації Фонду соціального страхування і його робочих органів шляхом приєднання до Пенсійного фонду України та його територіальних органів, які є правонаступниками припиненої установи. Але, не зважаючи на обізнаність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві про наявність рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023, яким трудові відносини з позивачем визнані припиненими на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, позивач 22.02.2023 отримала засобами поштового зв`язку попередження №218 від 02.02.2023 про наступне звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, а 25.04.2023 позивач отримала копію наказу №365к від 12.04.2023 про її звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України із листом №435-12 від 17.04.2023 про необхідність отримання трудової книжки. 
Позивач ОСОБА_1 вважає наказ №365к від 12.04.2023 про її звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним, оскільки він прямо суперечить змісту рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023, а тому просила суд визнати протиправним та скасувати вищевказаний наказ, поновити її на роботі на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві або його правонаступника, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2023 по 22.12.2023 в сумі 158181,48 грн.
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві №365к від 12.04.2023 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві 18 квітня 2023 року.
В частині позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року стягнуто з Головного Управління Пенсійного фондуУкраїни вм.Києвіна користь ОСОБА_1 14 681,11 грн. витрат, пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги.
Стягнуто з Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві 1073,60 грн. судового збору на користь держави.
Позивач і відповідач не погодились з оскаржуваними судовими рішенням, подавши апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, які ухвалені з неправильним встановленням судом першої інстанції обставин справи, неправильним застосуванням норм права та ігнорування висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, наведених стороною позивача у позовній заяві, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалити у цій частині нове судове рішення про повне задоволення цих вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Змінити додаткове рішення від 13 червня 2024 року в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в повному обсязі, стягнувши всю заявлену ОСОБА_1 суму витрат – 44 043,32 грн.
В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Пенсійного фонду України, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №365к від 12.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 , а також скасувати додаткове рішення від 13 червня 2024 року, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог.
Скаржник зазначає, що у Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Київі були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки станом на 12.04.2023, відповідне судове рішення не набрало законної сили. Вказує, що на підставі раніше виданих наказів Голова комісії з реорганізації Управління Фонду була зобов`язана звільнити ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у строк до 18.04.2023. Головне управління вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської обасті від 07.02.2023, що набрало законної сили 14.06.2023 визнано трудові відносини припиненими у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.40 КЗпП України.
Також Головне управління вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, а стягнуті витрати на правничу допомогу у розмірі 14 681,11 грн. є завищеними.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_2 , просить відмовити в задоволенні скарги, рішення суду в частині скасування наказу про звільнення залишити без змін. Додаткове рішення змінити, збільшивши розмір витрат на правничу допомогу до заявлених вимог, тобто до 44 043,32 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 , відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, та зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу в суді першої і апеляційної інстанцій. 
Представником позивача ОСОБА_2 02.12.2024 подана заява про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 19 953,34 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, думку позивача та її представника ОСОБА_2 , які кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просили рішення суду першої інстанції у відмовленій частині скасувати, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в судах першої і апеляційної інстанцій в повному обсязі, відповідно змінивши додаткове рішення, збільшивши розмір витрат, стягнутих судом з відповідача на користь позивача до заявлених у позові вимог, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, що не спростовувалось сторонами під час розгляду справи.
Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
26.01.2022 на ім`я начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві буда подана заява про звільнення 31.01.2022 з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (Том №1, а.с.38-39).
Листом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №762-12 від 31.01.2022 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (Том №1, а.с.40).
Листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №217 від 02.02.2023 ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП (Том №1, а.с.27).
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №365к від 12.04.2023 ОСОБА_1 була звільнена 18.04.2023 з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (Том №1, а.с.18).
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023 визнано трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 (Том№2, а.с.32-37).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.06.2023 рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023, змінено в його мотивувальній частині, в іншій частині рішення залишено без змін (Том №2, а.с.104-108).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених та оцінених судом доказів виходив з того, що, оскільки рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023, яке набрало законної сили 14.06.2023 визнано трудові відносини припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 , тому наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №365к від 12.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 у поновленні на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки вищевказаним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023 трудові відносини вже визнані припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 , вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає. Окрім того, суд виснував, що позивач ОСОБА_1 після подання нею заяви від 26.01.2022 про звільнення 31.01.2022 з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, починаючи з 01.02.2022, жодного дня не виходила на роботу, вважаючи себе звільненою на підставі заяви від 26.01.2022. Похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути задоволена, у зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про поновленні на роботі.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції і не погоджується з доводами апелянтів, викладених в апеляційних скаргах, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи є рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2023, яке набрало законної сили 14.06.2023 та яким вже було визнано трудові відносини позивача з відповідачем припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 , відповідно правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №365к від 12.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню.
Згідно ч.ч.1, 2  ст.235  КЗпП України,  у разі  звільнення без  законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній  роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника.
Отже, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі та напряму залежить від незаконності дій роботодавця.
Як зазначалось вище є судове рішення, яке набрало законної сили та яким було визнано трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві припиненими, у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 , тобто цим рішенням змінені підстави звільнення позивача, а не визнано незаконним її звільнення, окрім того, відповідач, вважаючи себе звільненою, з 01.02.2023 не виходила на роботу, відповідно похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають, оскільки судовим рішенням незаконність дій відповідача у звільненні позивача не встановлювалась.
11.06.2024 адвокат Балюра А.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення. Просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 44 043,32 грн.
У заяві про ухвалення додаткового рішення, зазначено, що на виконання робіт з надання послуг правничої допомоги адвокатом Балюрою А.С. було витрачено 905 хвилин часу. Сума судових витрат здійснена із розрахунку 1 год. (60 хвилин) роботи = 1 розміру прожиткового мінімуму, який станом на 2024 рік становить 2920 грн.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, врахував об`єм виконаних робіт адвокатом Балюрою А.С. під час розгляду справи, тривалість та складність справи та погодився з заявленою сумою витрат на правничу допомогу в розмірі 44043,32 грн. Водночас, суд взяв до уваги, що судовим рішенням була задоволена лише одна з трьох позовних вимог, стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в сумі 14 681,11 грн. (44043,32 грн. : 3).
Колегія суддів погоджується з визначеним судом до стягнення розміром витрат на правничу допомогу, доводи апелянтів в частині оскарження додаткового рішення вважає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч.3 ст.133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу.
Згідно ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Для цілей розподілу судових витрат суд враховує:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц.
При цьому, витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено, що кореспондує правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2021 р. по справі №922/449/21 та від 3 жовтня 2019 р. по справі №922/445/19.
Суд першої інстанції,з огляду на наведені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу були доведені належним чином, як такі, що пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також при цьому дотримані критерії розумності їх вартості, виходячи із значення вирішення даного позову для ОСОБА_1 . 
За змістом п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд першої інстанції, врахувавши, що позовні вимоги були задоволені частково, що позивачем було заявлено три вимоги, з яких дві немайнового характеру і одна майнового характеру, визначив до стягнення 14 681,11 грн. витрат на правничу допомогу, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.
За даних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим і співмірним відшкодуванням витрат на правничу допомогу буде сума 14 681,11 грн.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до ухвалення незаконних судових рішень. Доводи апеляційних скарг в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог законодавства та власного тлумачення норм матеріального та процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційні скарги сторін є необґрунтованими у зв`язку з чим підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Балюра Андрій Станіславович, відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення. 
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року та додаткове рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: