Дата документу 18.02.2025 Справа № 336/1810/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/1810/20                                                  Головуючий у І інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/91/25                                   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 лютого 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТСВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТСВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У квітні 2020 року АТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5785562, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 15 листопада 2024 року у розмірі 30 900 доларів США. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 5786827, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2015, яке набрало законної сили, з відповідачки та ОСОБА_6 солідарно стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 26 405, 41 доларів США, а також 1 827 грн. судового збору. Оскільки означене рішення не виконувалось, позивач ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у відповідності до ст. ст. 36, 37 Закону України шляхом набуття його у власність на підставі застереження у пункті 4.7. договору іпотеки. 
04 грудня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проживання та реєстрація відповідачів в належному позивачеві будинку перешкоджає йому в реалізації права власності, яке підлягає захисту. 
Оскільки зазначені обставини в силу закону є підставою для виселення мешканців житла, АТ «ПУМБ» просило про виселення відповідачів із спірної квартири, і так як виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що не були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного приміщення, без надання іншого житла не допускається, банк просив надати відповідачам в користування квартиру АДРЕСА_2 .
Посилаючись на означені обставини, АТ «ПУМБ» просило судвиселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 з наданням іншого житла – квартири АДРЕСА_2 . Також стягнути судовий збір.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, товариство зазначає, що станом на дату звернення з цим позовом АТ «ПУМБ» є власником квартири АДРЕСА_3 . 29.12.2017 позивач як новий власник направив відповідачу-1 повідомлення, в якому попередив про необхідність виселення з квартири. Але вимога не виконана. 18.07.2018 позивач цінним листом направив усім зареєстрованим особам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, але вимога також залишена без задоволення. Проживання та реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власника: вільно володіти та користуватися майном на власний розсуд. Ускладнюється продаж квартири, факт проживання інших осіб впливає на ціну. На час розгляду справи відповідачі жодним чином не врегульовують спірне питання, рішення суду про стягнення боргу не виконують, не використовується першочергове право іпотекодержателя на купівлю іпотечної квартири на сприйнятих умовах, заборгованість за кредитом залишається непогашеною.
Крім того, банк зазначав, що всі мешканці предмету іпотеки, окрім іпотекодавця, не мали права користування предметом іпотеки на час укладення договору іпотеки, а згоду на реєстрацію місця проживання третіх осіб після укладання договору іпотеки банк не надавав, тому така реєстрація є незаконною.
На думку скаржника, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що квартира, яку позивач пропонує в якості альтернативного житла відповідачам, є непридатною для проживання, адже до виселення у 2014 році в ній проживали колишні мешканці, отже воно є придатним для проживання.
АТ «ПУМБ» також вказує на ризики невиконання вимог кредитного договору, що покладаються на іпотекодавця.
У своїх додаткових поясненнях ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Кузнєцова Д.О. зазначає, що звернення банком на предмет іпотеки відбулось із грубим порушенням чинного законодавства, на підтвердження чого надав копію постанови ВС від 05.06.2024 у справі № 336/735/22. Зазначає, що позивач не є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , тому не має правових підстав вимагати виселення відповідачів з квартири. 
12 лютого 2025 року до апеляційного суду надано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до якого вона померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Положенням ч. 1 ст. 608 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Таким чином, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 після відкриття провадження у справі про виселення. Отже, правовідносини у справі не допускають правонаступництва.
З огляду на вищевикладене, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 слід скасувати із закриттям провадження у справі в цій частині.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 218-221). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча позивач формально дотримав вимог закону під час здійсненні процедури виселення, в частині надання громадянам, що виселяються, нового житла, проте на означене приміщення не може розповсюджувати поняття житла, що має відповідати санітарним та технічним вимогам.
Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 15 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 5785562, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 15 листопада 2024 року у розмірі 30 900 доларів США (а.с. 68-70).
В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 5786827, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 73-82). 
Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2015 року, яке набрало законної сили, з відповідача та ОСОБА_6 солідарно стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 26405,41 доларів США, а також 1 827 грн судового збору (а.с. 83).        
04 грудня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кравченко В.А. за позивачем зареєстровано право власності на квартину АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 оскаржила рішення про державну реєстрацію права власності позивача на іпотечне майно. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38562922 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 1429610623101 за Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», прийняте державним реєстратором Кравченко Вікторією Андріївною Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації». У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 8 листопада 2023 року зазначене рішення суду першої інстанції від 20 червня 2023 року скасовано, в задоволені позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у праві № 336/735/22 постанову Запорізького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року скасовано, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а у решті – залишено без змін.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Практикою Верховного Суду України визначено, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК України, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі№ 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Отже, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.
При цьому слід зазначити, що відповідно до положень статті 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.
Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Отже, жиле приміщення, яке надається під час виселення, має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.
Висновки щодо необхідності встановлення обставин придатності наданого постійного жилого приміщення особам, яких виселяють, викладено у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 607/10041/16 (провадження № 61-18550св20).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).
У частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.
Так, під час розгляду справи № 336/735/22 суд касаційної інстанції дійшов, зокрема, таких висновків:
«Висновок суду першої інстанції щодо неналежного виконання іпотекодержателем АТ «ПУМБ» вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцю повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим.»;
«Встановивши, що квартира, яка була передана в іпотеку, за адресою: АДРЕСА_4 , є єдиним місцем проживання позивача, суд першої інстанції правильно вказав, що при реєстрації права власності за банком на іпотечну квартиру були порушені положення Закону № 1304-VII.»;
«Оскільки порушення права власності ОСОБА_1 відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «ПУМБ», заявлені нею позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 06 грудня 2017 року опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.»
Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38562922 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 1429610623101 за Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», прийняте державним реєстратором Кравченко Вікторією Андріївною Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» є таким, що набрало законної сили.
А відтак, ПАТ «ПУМБ» вже не є власником квартири, з якої просить виселити відповідачів, тому товариство не має правових підстав вимагати виселення відповідачів з квартири.
Крім того, висуваючи вимогу про виселення з житла, що передане в іпотеку ОСОБА_1 , усіх його мешканців, представник відповідача пропонував передати вказаним особам у постійне користування належну фінансовій установі квартиру АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції встановив, що за змістом акту обстеження житлової квартири та прилеглої земельної ділянки, який був наданий при розгляді інших справ, які перебували в провадженні цього суду, проведеного комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на виконання ухвали суду, житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 має загальну площу в 30,8 квадратних метри, житлову площу – 18,2 квадратних метри, відключена від центральної системи газопостачання та водопостачання, не оснащена приладом обліку електроенергії, вікна забиті фанерними щитами, вхідні двері забиті дошками та цвяхами, перебуває в занедбаному стані, не є придатною для проживання неповнолітніх, потребує капітального ремонту; прилегла до житлового будинку територія потребує благоустрою та вивезення сміття. 
Тобто, квартира, що пропонується для вселення відповідачів, не відповідає санітарним і технічним нормам, не є придатною для проживання в ній, не відповідає статусу житла.
Суд першої інстанції врахував невідповідність житлових умов, що пропонуються, в частині кількості кімнат, житлової площі (одна кімната площею 18,2 квадратних метри), мінімальним потребам осіб, що підлягають виселенню, кількість яких обчислюється п`ятьма особами різної статі і віку, серед яких є одна особа, що не досягла віку повної цивільної дієздатності.
Також суд першої інстанції доречно зауважив, що вказане житло, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , позивач пропонував надати при виселенні відповідачів і в інших справах, що розглядаються судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/5984/17 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , про виселення, а також справа № 336/1859/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про виселення), що заздалегідь для позивача виключає можливість виконання рішень за умови їх ухвалення на користь позовних вимог. 
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, суд надав належну оцінку доводам відповідача, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу АТ «ПУМБ» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року – без змін, крім частини, що стосується вимог банку до  ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , тому провадження у справі в цій частині слід закрити.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТСВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТСВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення – скасувати.
Провадження у справі в частині позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИТСВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення – закрити.
В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжявід 19 серпня 2024 року –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.

Головуючий: 

Судді: