Номер провадження: 22-ц/813/2746/25 
Справа № 504/2789/14-ц
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
                               Сєвєрової Є.С., 
               за участю секретаря        Козлової В.А.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Доброва П.В., про видачу дублікату виконавчого листа у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені, 
                                          встановив:

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.09.2015 року позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» були задоволенні у повному обсязі (а.с.94-97).

16.08.2024 року АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 504/2789/14-ц, посилаючись на те, що оригінал виконавчого листа було втрачено (а.с.99-101).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.09.2024 року заяву АТ «УкрСиббанк» було задоволено та видано дублікат втраченого виконавчого листа у цивільній справі №504/2789/14-ц (а.с.130).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.09.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого листа відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.132-135).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.154-160). 

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.215-218, 221-222). 
Колегією суддів було також враховано заяву апелянта ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності (а.с.219-220).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про видачу дублікату виконавчого листа, суд першої інстанції виходив із того, що оригінал виконавчого документа було втрачено та заявник звернувся до суду із заявою до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с.130).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що стягувач звернувся до суду із
заявою про видачу дубліката виконавчого листа з пропуском строку пред`явлення
виконавчого документа до виконання.
Проте, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від
02.06.2016 виконавчі документи пред`являються до примусового виконання протягом
трьох років.
Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Як вбачається з матеріалів справи 27.12.2019 року стосовно боржника Догона Ю.С. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с.122), що в свою чергу свідчить про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривався та строк пред`явлення сплинув 27.12.2022 року.

Крім того, 24.02.2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан, який в подальшому неодноразово було продовжено. 
Згідно Закону України «Про внесення змін до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 15.03.2022 року за № 2129-IX (набрав чинності 26.03.2022 року) тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що виконання виконавчих документів, строк пред`явлення яких станом на 26.03.2022 року (дата набрання чинності Законом України від 15.03.2022 року № 2129-IX) не настав, не застосовуються положення щодо строків їх пред`явлення, оскільки з вказаної дати та до дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні положення Закону України «Про виконавче провадження», в частині визначених цим Законом строків, тимчасово перериваються.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що заявником не було пропущено строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що заявником не було доведено факту втрати виконавчого документа.

З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2019 року державним виконавцем Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області у ВП № 60016245 було винесено постанову про повернення виконавчого листа № 504/2789/14-ц стягувачу, про що вказано вище, а тому строк його пред`явлення до виконання був до 27.12.2022 року.

Оригінал виконавчого листа № 504/2789/14-ц стосовно боржника ОСОБА_1 відсутній у Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області, так як копія виконавчого листа також направлялась на адресу ОСОБА_1 (а.с.123-124-звор.).

Відомостей про те, що вказаний виконавчий лист надсилався стягувачу матеріали справи не містять. 

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що факт втрати виконавчого документа було доведено заявником. 

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу неповідомлення боржника судом першої інстанції про день та час слухання заяви про видачу дублікату виконавчого листа, колегія суддів зазначає, що за правилами п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що в оскаржуваній ухвалі анкетні дані боржника вказані, як « ОСОБА_3 », в той час як із копії виконавчого листа та заяви про видачу дублікату виконавчого листа мова йде про боржника, анкетними даними якого є « ОСОБА_1 » (а.с.101, 123).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її частково спростовують, оскільки ухвалу прийнято не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду – змінити, замінивши по-батькові боржника ОСОБА_1 із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376,ст.ст.381-384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,
      постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2024 року змінити.

Прийняти постанову, якою по-батькові боржника ОСОБА_1 із « ОСОБА_4 » замінити на « ОСОБА_5 ».

В решті ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 30.01.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда

               О.С. Комлева

               Є.С. Сєвєрова