Справа № 344/9012/22 
Провадження № 22-ц/4808/247/25 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Максюти І.О., Пнівчук О.В.,
               секретаря                Гудяк Х.М.,
з участю:        сторін та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 04 грудня 2024 року,
в с т а н о в и в:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, вимоги якого зменшила під час розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 15.09.2010 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2022 року. Вказаним рішенням неповнолітніх дітей залишено проживати з нею. Перед розірванням шлюбу сторонами було укладено договір про поділ майна між подружжям, посвідчений 17.02.2022 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим номером №414. Відповідно до умов вказаного договору між сторонами здійснений поділ рухомого та нерухомого майна, а також сплачено компенсацію позивачці. Вважаючи поділ майна завершеним, у неї не виникало інших майнових претензій до відповідача. 
Проте, після укладення договору вона довідалась про те, що відповідач приховав інше нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано в період перебування в шлюбі, зокрема: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення №1, 9, 10 в АДРЕСА_2 по АДРЕСА_3 , трикімнатна квартира АДРЕСА_4 .
Приховання вказаного майна, на думку ОСОБА_1 , незаконне та таке, що порушує її майнові права та позбавляє права частки у праві спільної сумісної власності на майно, що придбане в період перебування в шлюбі. Відтак, просила здійснити поділ вказаного вище нерухомого майна та визнати за нею право власності на частку кожного з зазначених об`єктів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2024 року визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частку в праві власності на:
- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;
- приміщення № 1, за адресою: АДРЕСА_2 ;
- приміщення № 9 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- приміщення № 10 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000,00 гривень витрат на правову допомогу та 12405,00 гривень судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи 03.12.2024 року та 04.12.2024 року без участі в розгляді справи відповідача та його представника та без повідомлення таких про час та місце здійснення судового розгляду.
Вважає, що суд не врахував доводи відповідача, що вимоги позивачки не вирішують спір остаточно, а лише створюють правову невизначеність. ОСОБА_1 наполягає на поділі майна порівну, хоча це технічно неможливо. Вона діє з метою ускладнити життя відповідачеві, що підтверджується численними судовими позовами проти нього, зокрема про домашнє насильство та обмеження у спілкуванні з дітьми.
Відповідач неодноразово намагався врегулювати спір мирним шляхом, пропонував компромісні варіанти, зокрема передачу позивачці квартири по АДРЕСА_2 , яка є предметом спору, але вона відмовилася. Позивачка категорично наполягає на поділі нерухомого майна квартир та нежитлових приміщень саме по частки, хоча їй відомо, що реальний поділ такого майна буде технічно неможливим. На його думку, мета поданого позову - завдати відповідачу максимальних труднощів.
Представник скаржника вказує, що ще до розірвання шлюбу 17.02.2022 сторони уклали нотаріально посвідчений договір про поділ майна, згідно з яким ОСОБА_1 отримала 39 900 доларів США компенсації та підтвердила відсутність претензій. Вона погодилася з умовами договору, визнала його справедливим та підписала добровільно.
Вважає, що доводи ОСОБА_1 про те, що його довіритель приховав факт наявності зареєстрованих за ним об`єктів, є надуманими. Остання була обізнана та знала про набуте нерухоме майно, оскільки надавала свою нотаріальну згоду на придбання такого. 
Суд не врахував судової практики та правових висновків Верховного Суду, зокрема які викладені в постанові від 14.02.2024 року у справі 752/18272/18, де зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога – це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. 
Також посилається на постанову Верховного Суду від 12.10.2022 року по справі № 757/64512/16-ц, в якій зроблено висновок, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу усього нерухомого майна по 1/2 частки не вичерпає спір щодо такого майна між сторонами. Тому, задоволення позову судом першої інстанції в обсязі, заявленому позивачем, тільки через те, що відповідач не заявив зустрічного позову є безпідставним та вказує тільки на небажання суду вирішити спір об`єктивно. На його думку, майно належить розділити таким чином, щоб в межах вартості такого максимально уникнути грошової компенсації.
Зазначає, що вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1 з часу розірвання шлюбу значно змінилася, оскільки відповідач здійснив там ремонтні та будівельні роботи (невід`ємні покращення). Вартість такої квартири згідно Звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкту оцінки станом на 15.06.2023 становить 7 200 000,00 грн. Вказаним доводам суд першої інстанції не надав жодного значення. Таким чином, сума невід`ємних покращень та сума ремонтних робіт, матеріалів на даний час значно перевищує вартість такої квартири станом на момент її придбання (згідно Договору купівлі – продажу квартири від 28.07.2021 року – вартість такої становила 1280000 грн). Згідно нотаріально посвідченої заяви позивачка надала згоду на укладення та підписання договору купівліпродажу квартири її чоловіком, визначаючи всі істотні та інші умови договору. Таким чином, оскільки вартість квартири суттєво зросла за рахунок коштів відповідача, це майно має залишитись у власності останнього. 
Вважає, що поділ майна слід здійснити виходячи з однакової вартості такого майна на момент розлучення сторін. Така вартість погоджена та визнана безпосередньо позивачкою ОСОБА_1 згідно отриманих її адвокатом довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості. Отже, правильним та справедливим, на думку представника скаржника, є здійснення розподілу майна за наступним варіантом –
Визнати за ОСОБА_2 право власності на
1) трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; 
2) трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .
Визнати право власності за ОСОБА_1 право власності на 
1) нежитлове приміщення № 1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 ; 
2) нежитлове приміщення № 9, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; 
3) нежитлове приміщення № 10,що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Саме такий варіант є найбільш прийнятним для обох сторін. Так, ОСОБА_1 в суді першої інстанції вказувала, що має бажання здійснювати підприємницьку діяльність та їй конче необхідні усі нежитлові приміщення, які є предметом спору, оскільки вона має намір відкрити там перукарню, а частину приміщень здавати в оренду. 
Крім того, представник ОСОБА_2 не погоджується з тим, що суд стягнув з нього судові витрати в розмірі 15 000,00 грн, не врахувавши при цьому клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 посилається на законність ухваленого рішення, натомість доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими.
Зазначає, що відповідача та його представника було належним чином повідомлено про судові засідання. На початку розгляду справи відповідач повністю заперечував позовні вимоги, посилаючись на укладений між сторонами договір про поділ майна подружжя. В подальшому він запропонував провести поділ спірного майна. За час розгляду цієї справи ним подані позови до колишньої дружини про визначення місця проживання дітей, встановлення порядку участі батька у виховному процесі, стягнення витрат на купівлю будівельних матеріалів. Також розпочато кримінальні провадження про побиття позивачки. Вказане свідчить, що на останню відповідачем здійснюється тиск.
Крім того, представник позивачки не погоджується на запропонований відповідачем варіант реального поділу спірного майна подружжя, оскільки це не було предметом позовних вимог. Натомість предметом вказаної справи є визнання факту придбання майна у спільну власність та визначення часток у праві власності з урахуванням принципу рівності цих часток.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали з викладених у ній мотивів.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги заперечили, пославшись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає не повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі, а тому дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. При цьому суд зазначив, що предметом спору є визнання за позивачем права на 1/2 частки в праві власності, а не фактичний поділ спірного майна. Своїм правом на подання зустрічного позову відповідач не скористався.
З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується не повністю з огляду на таке.
Апеляційним судом встановлено, що 15 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1371. Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 15 вересня 2010 року (а.с. 10 т.1). 
У шлюбі в сторін народилось двоє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12-13 т.1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю (а.с. 14 т.1).
Згідно з інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.07.2022 (номер інформаційної довідки 304779486) ОСОБА_2 є власником:
трикімнатної квартири площею 134,1 кв.м. в АДРЕСА_5 , придбаної ним 28.07.2021 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром 2478;
нежитлового приміщення № 1 площею 78,17 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. за реєстром № 4475;
нежитлового приміщення № 9 площею 11,15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. за реєстром № 4481; 
нежитлового приміщення № 10 площею 44,69 кв.м, дата придбання - 26.11.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. за реєстром № 4478; 
земельної ділянки площею 0,1499 га кадастровий номер 2620483601:01003:0305 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_6 , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 28.01.2015;
житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами площею 237,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 , дата придбання – 07.07.2017 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Кочан М.В., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 1228;
земельної ділянки площею 0,0927 га кадастровий номер 2610192001:25:006:0118 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , дата придбання – 07.07.2017 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстром № 1230;
трикімнатної квартири АДРЕСА_8 , дата придбання - 12.05.2020 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського - нотаріального округу Сопків З.І. за реєстром № 1052; 
чотирикімнатної квартири АДРЕСА_9 , дата набуття трава власності - 31.01.2012 року згідно Свідоцтва про право власності від 31.01.2012 року, виданого Крихівецькою сільською радою.
Відповідно до договору про поділ майна між подружжям, посвідченого 17 лютого 2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №414, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за взаємною згодою провели поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Відповідно до п.2 договору в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить:
житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_7 , 
земельна ділянка площею 0,0927 га кадастровий номер 2610192001:25:006:0118 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 ,
земельна ділянка площею 0,1499 га кадастровий номер 2620483601:01003:0305 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_6 ;
автомобіль марки Mercedes-Benz 116 CDI, 2015 року випуску, НОМЕР_2 .
Пунктом 3 визначено, що в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить:
квартира АДРЕСА_10 ;
майнові права на трьохкімнатну квартиру площею 81,2 кв.м в буд. АДРЕСА_11 ;
автомобіль марки Renault Megane, 2014 р.в, НОМЕР_3 . 
За домовленістю та погодженням сторін даний договір укладається із компенсацією ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 39 900,00 доларів США, що по курсу НБУ в гривні становить 1 138 347,00 грн для ОСОБА_1 , які сплачуються під час підписання цього договору.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Ураховуючи положення ст. 70 СК України, за якою при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором, передбачено, що законний режим рівності часток при посвідченні договору про поділ спільного майна може бути змінений за домовленістю сторін.
Предметом договору про поділ майна подружжя може бути, як усе майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, так і його частина (лише один об`єкт). Решта майна залишиться в спільній сумісній власності. Щодо конкретного об`єкта може укладатися, як договір про поділ майна (якщо є можливість поділу його в натурі), так і договір про виділ майна зі складу всього майна подружжя. Укладення такого договору зменшує частку в спільному майні подружжя, яке не поділене.
Відтак, в рамках позасудового варіанту поділу майна подружжя законом передбачено право подружжя відійти від принципу рівних частин у спільній власності, тобто ділити майно можна не порівну, розмір частин у спільній сумісній власності можна визначити самостійно, при цьому майно, яке не зазначене в договорі, але теж перебуває у спільній власності подружжя, ділиться на загальних підставах.
Предметом договору, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна між подружжям, посвідченого 17 лютого 2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №414 було не все майно, яке знаходилось у спільній власності подружжя.
Сторони не спростовували поширення на майно, набуте ними у шлюбі, презумпції спільності права власності. Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із них, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. 
Більше того обидві сторони визнали, що спірне майно набуте ними в шлюбі, є спільною власністю.
Суд першої інстанції правильно визначив, що предметом спору за змістом позовної заяви є визнання факту придбання спірного майна в спільну власність та визначення частки такого права власності з урахуванням принципу рівності цих часток. Так, ОСОБА_1 в позовній заяві просила визнати за нею право власності на частку кожного об`єкта спільно набутого за час шлюбу майна.
Правом на подання зустрічного позову відповідно до приписів статті 193 ЦПК України ОСОБА_2 не скористався. Натомість у відзиві на позовну заяву повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що сторони погодили поділ всього майна подружжя в укладеному між ними договорі з виплатою позивачці відповідної суми компенсації, а інші об`єкти нерухомості, про які вона знала, мають залишитись у власності відповідача.
В подальшому відповідач подав письмові пояснення, в яких просив здійснити поділ нерухомого майна, виділивши йому квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_12 , а позивачці - нежитлові приміщення №1 та АДРЕСА_13 та квартиру АДРЕСА_4 .
Разом з тим, перед ухваленням судом рішення відповідач подав до суду текст судових дебатів, де просив здійснити поділ майна вже в інший спосіб, а саме залишити в його власності дві квартири, а нежитлові приміщення – позивачці.
Відтак, в матеріалах справи містяться несумісні, непослідовні і розбіжні між собою позиції сторони відповідача під час всього часу розгляду спору.
Колегія зауважує, що право на судовий захист особа реалізує, звертаючись до суду саме з позовною заявою, в якій вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. 
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтується позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
Водночас відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, виходячи зі змісту ст. 13 ЦПК, суд не має права вийти за межі позовних вимог.
Вимоги про реальний поділ майна позивачем не заявлялись та не були предметом розгляду судом першої інстанції.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано суду ринкової вартості згаданих у позові об`єктів нерухомості на час вирішення спору судом. Без таких доказів неможливо визначити варіант реального поділу спільного майна сторін без відступлення принципу рівності часток кожного з подружжя. Не доведено також належними доказами того, що згадані житлові та нежитлові приміщення є неподільними, та не можуть бути розділені в натурі.
Таким чином, суд першої інстанції за відсутності зустрічного позову ОСОБА_2 , в якому були б сформульовані конкретні позовні вимоги, надані відповідні докази на їх підтвердження, був позбавлений можливості вирішити спір, здійснивши поділ майна в натурі за запропонованим ОСОБА_2 варіантом. Крім того, у відповідача на протязі розгляду справи була розбіжна позиція як щодо позову в цілому, так і щодо варіантів поділу майна подружжя.
Щодо посилання скаржника на неврахування судом висновків, зроблених в постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц, то за обставинами цієї справи сторони в первісному та зустрічному позовах просили здійснити реальний поділ майна між подружжям у спосіб виділення кожному в натурі окремих видів (об`єктів) майна. Зі змісту позовних вимог та зустрічних позовних вимог убачається, що кожна сторона запропонувала свій варіант поділу спільного майна в натурі з виплатою або отриманням грошової компенсації від іншого з подружжя.
Що стосується посилань в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, то аналогічно позивачка звернулась до суду, сформувавши позовні вимоги таким чином, щоб провести реальний поділ спільного майна подружжя, визначивши конкретні об`єкти, що підлягали виділу кожній стороні. При цьому, відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду із зустрічним позовом про поділ майна, в якому він мав змогу запропонувати свій варіант поділу майна. Верховний Суд зазначив, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
В цій постанові Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Разом з тим, суд вважав, що передача у власність кожному із подружжя по одній квартирі, вартість яких не є однаковою, без визначення розміру компенсації, є порушенням порядку поділу майна між подружжям, частки у праві власності якого є рівними. В результаті суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.
За обставинами справи № 209/3085/20, в якій 8 лютого 2022 року Верховний Суд ухвалив постанову, позивачка звернулася з позовом до відповідача про поділ набутого ними під час шлюбу автомобіля. Оскільки об`єктом поділу є неподільна річ, просила, зокрема, визнати право власності на автомобіль за відповідачем, за яким він зареєстрований, а їй сплатити грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ.
Особливістю справи, яка переглядається апеляційним судом є те, що з позовом звернулась ОСОБА_1 та просила визнати її право власності на частки всього майна набутого в шлюбі, без здійснення реального поділу конкретних об`єктів нерухомості.
Тому постанови Верховного Суду, на які посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, є не релевантними у цій справі.
Отже, суд, урахувавши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін, дійшов загалом обґрунтованого висновку щодо підставності заявлених позовних вимог та визнав за ОСОБА_1 право власності на частки в усьому спірному майні.
Разом з тим, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши частку майна, яка залишається у власності відповідача. 
При цьому загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін. 
Розглядаючи справу, суд не врахував, що при поділі спільного майна частки подружжя є рівними. Разом із тим, суд визначивши частку позивачки, не зазначив частку відповідача у майні, яка залишається у його власності. 
Частиною першою статті 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині поділу спільного майна подружжя належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на спірні об`єкти нерухомості.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд стягнув з відповідача судові витрати в розмірі 15 000,00 грн, не врахувавши при цьому клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія відхиляє, оскільки право на зменшення судових витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Відтак, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2024 року в частині поділу спільного майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на:
- трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420004826101, дата придбання - 28.07.2021 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального кругу за реєстром № 2478;
- приміщення № 1, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 903519626101, дата придбання - 26.11.2019 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4475;
- приміщення № 9 за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 903508126101, дата придбання - 26.11.2019 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4481;
- приміщення № 10 за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 903494826101, дата придбання - 26.11.2019 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 4478;
- трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 187819426101, дата придбання - 12.05.2020 року згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого Сопків З.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстром № 1052.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.О. Максюта
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.