КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 березня 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/37637/23-ц
номер провадження №22-ц/824/3772/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду 
цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Білого Віталія Сергійовича 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року /суддя Матійчук Г.О./
у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1   про стягнення збитків від інфляції 3 % річних, -     
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Уніка» втрати від інфляції - 62 166,06 грн та 3 % річних - 13 840, 33 грн,  стягнути судові витрати.
Рішенням  Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 73-76/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «СК «Уніка» - Білий В.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги, стягнути з відповідача втрати від інфляції 62 166,06 грн, три відсотки річних 13 840,33 грн., судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., 4 542,00 грн. за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., 3000,00 грн. за подання апеляційної скарги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Сплативши на користь потерпілого страхове відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА» набуло право вимоги, в межах фактичних витрат, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток ст. 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України. Пред`явлення ПрАТ «СК «УНІКА» позову до відповідача у справі №495/803/23 про відшкодування шкоди слід ототожнювати із пред`явленням відповідної вимоги (ч. 2 ст. 530 ЦК України). Зобов`язання відповідача виникло безпосередньо з факту завдання такої шкоди. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з відшкодування шкоди, у порядку суброгації, який він не виконує добровільно. 
 
ОСОБА_1 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував, що зобов`язання виникло з моменту набрання рішенням законної сили, водночас у зв`язку з військовим станом, стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних заборонено у відповідності до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з            на підставі наступного.
Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2021 року, справа №757/640/20-ц, стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» шкоду у розмірі 132 800, 61 грн та 1992, 01 грн сплаченого судового збору (а. с. 14-17).
Згідно реєстру судових рішень, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2021 року, справа №757/640/20-ц, постановою Київського апеляційного суду від 01.08.2022 року - залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 22.09.2022 року, справа №757/640/20-ц, ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення судів першої та апеляційної інстанції, в зв`язку з малозначністю справи (а. с. 54).
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2021 року, справа №757/640/20-ц, набрало законної сили 01.08.2022 року.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
ПрАТ «СК «УНІКА» заявлено до стягнення за період з 26.06.2019 року по 14.12.2022 року збитки від інфляції, які склали - 62 166,06грн. та 3 % річних за аналогічний період - 13 840,33 грн., а всього - 76 006,39 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно з Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», воєнний стан в Україні з 12.08.2024 року продовжено на 90 діб.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновків, що у задоволені позову слід відмовити.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. 
Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. 
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18. 
Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. № 127/15672/16-ц, постановах Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 р. у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 р. у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 р. у справі № 905/2324/17, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18.
Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язанням як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (пост. ВП ВС від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15).
 З наведеного слідує, що застосування судом п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, є безпідставним, оскільки інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями - пенею, штрафом чи неустойкою, а є складовою основного зобов`язання, позивач не є кредитодавцем так само як відповідач позичальником, а предметом позову є вимоги, які є складовою основного зобов`язання та застосовується як особлива міра відповідальності. 
Законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язань щодо відшкодування шкоди. Як наслідок, підстави для застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України для вирішення спору в цій справі відсутні. (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22).
За ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас, позивач у позові і в апеляційній скарзі невірно розраховує період прострочення зобов`язання. Як вказано вище, зобов`язання з-поміж іншого виникає на підставі рішення суду.
В даному випадку рішення суду, за яким у відповідача виникло зобов`язання, набрало законної сили 01.08.2022 року (після перегляду в апеляційному порядку), відповідно період прострочення зобов`язання слід рахувати від дати ухвалення постанови апеляційного суду.
Як видно з матеріалів справи, зобов`язання відповідачем повністю виконано 14.12.2022 року, отже період прострочення становить 136 днів (з 01.08.2022 року по 14.12.2022 року). 
Відповідно інфляція за цей період становитиме 8 413,71 грн та 1 484,46 грн - три проценти річних.
Посилання апелянта на правову позицію у справі № 504/3770/15, апеляційним судом відхиляється як нерелеванте, оскільки у вказаній справі правовідносини сторін виникли з договору оренди, з чітко встановленою оплатою платежів, водночас у даній справі між сторонами не було договірних відносин, а зобов`язання встановлено саме за рішенням суду.
Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 8 413,71 грн інфляційних збитків та 1 484,46 грн - три проценти річних, всього 9 898, 17 грн., отже вимоги позов задоволено на 13 %.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.
Апелянтом заявлено до стягнення судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., 4 542,00 грн. за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., 3000,00 грн. за подання апеляційної скарги. Відповідач, звертаючись з відзивом заперечень щодо розміру правової допомоги та її стягненню не висловив.
У зв`язку з розглядом справи позивачем вже сплачено витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., 3000,00 грн. за подання апеляційної скарги. Згідно Договору про надання правової допомоги №1/23ю та Додатку № 1 до нього від 02.01.2023 р. 
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вказує, що у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду даної справи, вказані витрати є співмірними із складністю справи та виконаною роботою, а відтак, доходить висновку щодо наявності підстав для їх стягнення відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог на 13%.
За розгляд справи в суді першої інстанції стягується судовий збір у розмірі 348, 92 грн, апеляційної 590, 46 грн, витрати на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції становлять 1040 грн.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,  - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Білого Віталія Сергійовича  на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року - задовольнити частково.  
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року - скасувати.  
Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (04112, м. Київ, вул. О.Теліги, 6-В, корп. 4, ідентифікаційний код 20033533) втрати від інфляції 8413, 71 грн, три відсотки річних 1484, 46 грн, а всього - 9898, 17 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )  на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (ідентифікаційний код 20033533) за розгляд справи в суді першої інстанції судовий збір у розмірі 348, 92 грн, апеляційної 590, 46 грн та витрати на професійну правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції 1040 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
 
Головуючий:                                        Судді: