ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/519/25 Справа № 201/16387/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача:         Никифоряка Л.П.,
суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

Учасники справи:
Позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
Третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі Ради
розглянувши відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м.Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року, головуючий у суді першої інстанції Федоріщев С.С., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
18 листопада 2016року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»- Банк подало позов в суд до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому виклало вимоги про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року в розмірі 391 743,51доларів США, що за курсом відповідно до службового Розпорядження НБУ від 14 березня 2016року складало 10 189 248,65грн, на квартиру загальною площею 651,70м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_1 та паркувальне місце № 155 приміщення 61, загальною площею 16,9м2 і паркувальне місце № 156 приміщення 61, загальною площею 16,8м2 шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на підставі Договору іпотеки № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме 10 189 248,65грн, будь яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки; 
інша вимога про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які зареєстровані або проживають в квартирі (предметі іпотеки), яка розташована за адресом: АДРЕСА_1 . 
Існування таких вимог Банк пов`язував із неналежним виконанням з боку позичальника ОСОБА_1 зобов`язань взятих на підставі Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року укладеного між ним та Банком, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у кредит 2 150 413,80доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 жовтня 2027року. Розмір отриманих ОСОБА_1 в кредит коштів Банк визначив з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 14 березня 2008року та Додаткової угоди № 2 від 05 червня 2009року відповідно до яких ОСОБА_1 отримав кредит розмірі 2 158 065,18доларів США.
Та позивач стверджував, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, проте позичальник умови договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 14 березня 2016року має заборгованість в розмірі 2 271 232,88доларів США, з яких 1 598 393,56доларів США заборгованість за кредитом; 417 478,70доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом; 3 060,00доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; та 252 300,62долари США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
В забезпечення виконання зобов`язань, 12 жовтня 2007року між Банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено Договір іпотеки №DNHLGB00000791, за яким іпотекодавець надав в іпотеку належні йому на праві власності квартиру, що знаходиться в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_1 та паркувальне місце № 155 приміщення 61, загальною площею 16,9м2 і паркувальне місце № НОМЕР_1 приміщення 61, загальною площею 16,8м2.
05 грудня 2016року Банк уточнив свої позовні вимоги вказавши про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року станом на 14 березня 2016року в розмірі 2 271 232,88доларів США, з яких 1 598 393,56доларів США заборгованість за кредитом; 417478,70доларів США заборгованості по відсоткам; 3 060,00доларів США заборгованість по комісії; та 252 300,62долари США пеня на квартиру  АДРЕСА_2 загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована на VI – VII поверхах першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресом АДРЕСА_3 , та паркувальне місце №155 приміщення 61, загальною площею 16,9м2 і паркувальне місце № 156 приміщення 61, загальною площею 16,8м2 шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на підставі Договорів іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року та №DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме 10 690 237,39грн, будь яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки; 
інша вимога про виселення відповідача з квартири (предмету іпотеки), яка розташована за адресом: АДРЕСА_1 . 
В уточненому позові від 08 квітня 2020року, прийнятому судом першої інстанції до розгляду, Банк ще раз уточнив свої позовні вимоги вказавши про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, - станом на 14 березня 2016року в розмірі 2 271 232,88доларів США, з яких 1 598 393,56доларів США заборгованість за кредитом; 417 478,70доларів США заборгованості по відсоткам; 3 060,00доларів США заборгованість по комісії; та 252300,62долари США пеня, - на квартиру 50 першої черги житлового комплексу «Амфітеатр», містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 т яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 155 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 156 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки №DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року - шляхом продажу вказаних предметів іпотеки на прилюдних торгах із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
інша вимога про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 . 
В уточненому позові від 13 липня 2022року, Банк ще раз уточнив свої позовні вимоги вказавши про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, - станом на 29 червня 2022року в розмірі 5 285 650,57доларів США, з яких 1 598 391,88доларів США заборгованість за кредитом; 1 268 174,02долари США заборгованості по відсоткам; 97 920,00доларів США заборгованість по комісії; та 2 321 164,67долари США пеня, - на квартиру 50 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 т, яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 155 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 156 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року - шляхом проведення електронного аукціону із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
інша вимога про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 . 
В уточненому позові від 08 червня 2023року, Банк ще раз уточнив свої позовні вимоги вказавши про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, - станом на 29 травня  2023року в розмірі 6 400 216,04долари США, з яких 1 598 391,88доларів США заборгованість за тілом кредиту; 527 431,28доларів США заборгованості по відсотках; та 4 274 392,88доларів США пеня, - на квартиру 50 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 т, яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 155 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року; паркувальне місце № 156 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року - шляхом проведення електронного аукціону із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
інша вимога про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 т /том VII а.с.22-30/. 
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
В зустрічному позові ОСОБА_1 , поданому в суд 28 вересня 2020року, через представника ОСОБА_6 висловлена вимога до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів 2.2.3, 2.2.9, 2.3.8, 3.2, 3.6, 3.10, 4.3, 5.1, 6.2, 7.1, 7.4, 7.5 Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року в частині сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту; відшкодування витрат/збитків Банку; штрафу в розмірі 250грн + 5% від суми позову; сплати страхових платежів; винагороди, що сплачується в момент надання кредиту; відсотків за дострокове погашення кредиту, пені у розмірі 3,00% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки.
Інша вимога про зменшення суми кредиту за Кредитним договором №DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року на суму грошових коштів, які були сплачені ОСОБА_1 за нікчемними умовами договору; та зменшення суми стягнення за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року на 350 413,80доларів США, які були направлені для сплати страхових платежів.
В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог заявник посилався на нікчемність положень Кредитного договору № DNHLGB00000791 в силу приписів статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як таких що є несправедливими.
Також заявник стверджував, про неправомірні дії Банку, яким грошові кошти що сплачував ОСОБА_1 за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року не направлялися у черговості погашення вимог відповідно до статті 19 «Про споживче кредитування» та були направлені на погашення вищевикладених нікчемних умов договору.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017року позовні вимоги Банку були задоволені в повному обсязі /том І а.с.67-69/.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018року задоволено заяву ОСОБА_1 та скасоване заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року відмовлено в задоволенні позову Банку до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; також відмовлено в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку про визнання недійсним кредитного договору.
Згідно висновків суду, положення Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року про сплату позичальником на користь Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та у момент надання кредиту (пункти 2.2.3, 3.2, 3.6, 5.1, 7.1 Кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту у розмірі 0,50% від суми кредиту (пункти 3.10, 7.1, 7.5 Кредитного договору), винагороди за проведення додаткового моніторингу (пункти 6.2, 7.1 Кредитного договору), пені у розмірі 3,00% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки (пункти 3.2, 7.4 Кредитного договору), відшкодування витрат/збитків Банку (пункти 2.2.9, 2.3.8, 3.2 Кредитного договору), штрафу у розмірі 250грн + 5% від суми позову (пункт 4.3 Кредитного договору) суперечать положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними – недійсними з моменту укладення Кредитного договору.
Та суд першої інстанції засумнівався в правомірності наданого Банком розрахунку заборгованості та вважав що такий розрахунок заборгованості складений без урахування наведених положень про нікчемність окремих пунктів спірного Кредитного договору, що мало би наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості про стягнення яких заявлено Банком. 
Також рішенням суду встановлено, що 15 лютого 2016року Банк скористався своїм правом на повне дострокове погашення всієї суми заборгованості, так як надіслав ОСОБА_1 відповідну вимогу про таке погашення протягом тридцяти днів, та з цього моменту втратив право нараховувати передбачені договором проценти за Кредитним договором. 
Водночас суд виходив з того, що наданий Банком розрахунок викладений незрозуміло, так як у графах складових заборгованості містяться лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, та це питання було предметом дослідження декількох економічних експертиз призначених судом внаслідок чого судові експерти за відсутності інших даних та не наданих Банком документів не змогли визначити розмір заборгованості, - з огляду на що суд зробив висновок про те, що розрахунок заборгованості не є належним доказом обґрунтованості заявлених Банком вимог і не давав підстав для визначення розміру заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. 
Правові підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову суд вбачав у тім, що визнання нікчемного договору недійсним не є належним способом захисту права, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача. Заразом суд першої інстанції враховуючи що судом відмовлено в задоволенні зустрічного позову у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту, виснував, що строк позовної давності до зустрічних вимог також не підлягав застосуванню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
29 липня 2024року Банк через представника ОСОБА_7 через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року.
В апеляційній скарзі Банк не погодився з висновками суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмети іпотеки та виселення, та висловив вимогу про скасування рішення в цій частині та про задоволення позову в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме не врахував що за умовами Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року ОСОБА_1 кошти надавались для сплати за договором № 50-3 про спільну діяльність у будівництві житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідач отримав інвестиційний кредит у будівництво, а не для споживчих потреб та до таких відносин не підлягали застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Заявник стверджував, що Кредитний договір було укладено з дотриманням законодавчих норм, усі умови було погоджено сторонами до його укладення, зокрема й умову про відсоткову ставку по кредиту, яка може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України та умови договору прийнято сторонами в ході фактичного виконання.
       В обґрунтування скарги в частині розміру заборгованості заявник посилався на документальне підтвердження у виписках за кредитними рахунками, як первинну бухгалтерську документацію та на розрахунки заборгованості, вважав їх належними та допустимими доказами позовних вимог в частині розміру заборгованості, які в жодний спосіб не спростовані позичальником ОСОБА_1 .
Також заявник наполягав на тому що судом не враховано того, що факт видачі кредитних коштів відповідачу, порядок і черговість погашення, розмір сплачених грошових коштів та відповідність графіку погашення кредиту умовам договору – встановлені за результатами судово-економічної експертизи. Та суд першої інстанції не був позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок заборгованості у разі незгоди із наданим позивачем розрахунком.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду заявник також пов`язував з тим, що суд фактично після тривалого судового розгляду порушив право Банку на судовий захист та неупереджений і справедливий розгляд справи. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
12 вересня 2024року відповідач ОСОБА_1 , через представника адвоката Трушева Олександра Петровича в письмовій формі подав відзив на апеляційну скаргу Банку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник не погодився з доводами апеляційної скарги, та висловив вимогу відмовити Банку в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Згідно відзиву, сам позивач підтверджував що кошти брались в кредит який Банк вбачав споживчим та вірні висновки суду з приводу несправедливості умов Кредитного договору яким встановлювались вимоги до споживача позичальника про сплату непропорційно великих сум компенсації, винагороди, пені та штрафів за Кредитним договором. 
Також на думку заявника узгоджувались із фактичними обставинами висновки суду щодо звернення Банку до позичальника із вимогою про дострокове погашення всією суми заборгованості та втратою з цього моменту права на нарахування процентів за договором. 
Та відповідач вважав що не спростовані висновки суду першої інстанції з приводу неможливості визначення розміру заборгованості за Кредитним договором через відсутність всіх необхідних документальних доказів, які не було надано з боку позивача.
Водночас на думку заявника не підлягали розгляду вимоги про виселення всіх відповідачів, які Банк висловив, змінивши предмет і підстави позову у спосіб що не ґрунтується на положеннях норм процесуального права.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2024року апеляційну скаргу Банку залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Банку на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року.
19 вересня 2024року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 1130год 29 жовтня 2024року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронних листів і смс-повідомлень та отримання документів в електронному суді, а також оголошенням на сайті Судової влади України.
29 жовтня 2024року та 03 грудня 2024року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Трушева Олександра Петровича.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклали Кредитний договір №DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти. 
Та сторони договору погодили, що строк, розмір кредиту, цілі, спосіб перерахування, відсотки, розмір кредиту на сплату страхових платежів, винагороду за надання фінансового інструменту, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості, відсотки за дострокове погашення кредиту за цим Договором - зазначені у п.7.1 цього Договору, за яким сума траншу 1 800 000,00доларів США, строк видачі траншу 12 жовтня 2007року; також домовлено, що: «кредитні кошти видаються на строк до 12 жовтня 2027року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 2 150 413,80 доларів США, у тому числі: - 1 800 000,00доларів США сума кредиту на сплату по Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою АДРЕСА_3 т від 10 січня 2006року /том ІІ а.с.221-230/, - 350 413,80доларів США для сплати страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,90% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця.
       Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 21 578,18доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди» /том І а.с.12-14/.
       В пункті 2.2.3 Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року йдеться про зобов`язання Позичальника сплатити Банку винагороду згідно п. 3.7, 7.1 даного Договору; згідно пункту 3.7 Договору при непогашені кредиту в строки, зазначені п. 7.1, 7.1.1 та 7.1.2 цього Договору, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нараховується пеня відповідно до п. 4.1 цих Умов з дати виникнення простроченої заборгованості; за пунктом 4.1 Договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 7.4 Договору за кожен день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені Банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати /том І а.с.12-14/.
       Пунктом 3.2 Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року визначено, що кошти отримані від Позичальника для погашення заборгованості по Кредитному договору, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку, згідно п.п.2.2.9, 2.3.8 цього Договору, далі пені, згідно розділу 4 цього Договору, далі простроченої винагороди /п.7.1/, далі – простроченої винагороди /п.3.7/, далі – прострочених відсотків, далі – простроченої заборгованості за кредитом, далі винагороди /п.6.2/, далі – відсотків, далі – кредиту, частина суми що залишилася (у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.8). 
        Пунктом 3.6 Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року визначено, що Позичальник сплачує Банку винагороду, в розмірі й строки, зазначені в п.7.1 даного Договору. Якщо згідно п.7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту.
       В пункті 3.10 Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року йдеться про те, що при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом відсотки, зазначені в пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів – до останньої дати наступного Періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються Позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку згідно п.3.2 даного Договору.
       За умовами Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року на позичальника покладено відповідальність: 
-за пунктом 4.3 при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф 250грн + 5% від суми позову;
-за пунктом 7.4 при порушенні Позичальником зобов`язань із погашення Кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 3,00% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1гривні;
-за пунктом 7.5 при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом 0,50% від суми кредиту, що погашається достроково.
В Додатковому договорі № 2 до Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року Банк та ОСОБА_1 пункт 7.1 Договору виклали в новій редакції та зокрема передбачили, що 
погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: 
в період з «20» по «25» червня 2009року сплатити Банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі достатньому для погашення відсотків та винагороди;
в період з «20» по «25» липня 2009року – кошти (щомісячний платіж) у розмірі достатньому для погашення відсотків та винагороди;
в період з «20» по «25» серпня 2009року – кошти (щомісячний платіж) у розмірі 6 321,53доларів США для погашення кредиту та в сумі достатній для погашення відсотків та винагороди;
в період з «20» по «25» вересня 2009року – кошти (щомісячний платіж) у розмірі 6 342,62доларів США для погашення кредиту та в сумі достатній для погашення відсотків та винагороди;
в період з «20» по «25» жовтня 2009року – кошти (щомісячний платіж) у розмірі 6 888,84доларів США для погашення кредиту та в сумі достатній для погашення відсотків та винагороди;
починаючи з листопада 2009року по 12 жовтня 2027року включно в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 21 578,18доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагородою» /том І а.с.14/.
За змістом Меморіального ордеру № BOJ77101200007 від 12 жовтня 2007року ОСОБА_1 в касі відділення Банку виданий кредит за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року в розмірі 1 800 000,00доларів США /том ІІІ а.с.76/.
       Виконання ОСОБА_1 м зобов`язань за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року забезпечено Договором іпотеки №DNHLGB00000791 від 20 жовтня 2007року укладеним між Банком та ОСОБА_1 за умовами якого останній в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором надав в іпотеку майнові права на отримання у власність згідно Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресом АДРЕСА_3 т від 10 січня 2006року /том І а.с.15-16/; згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року укладеним між Банком та ОСОБА_1 , останній в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором надав в іпотеку квартиру  АДРЕСА_4 - належну ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 23 лютого 2008року /том І а.с.23/, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення від 25 жовтня 2007року /том І а.с.17-18/.
14 березня 2008року в забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено ще один Договір іпотеки № DNHLGB00000791/2 предметом якого визначено паркувальне місце № НОМЕР_3 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т та паркувальне місце № НОМЕР_1 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення АДРЕСА_5 т - належні ОСОБА_1 на підставі двох Свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 09 лютого 2008рку /том І а.с.23, 24/, виданих виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення від 25 жовтня 2007року /том І а.с.20-21/.
Матеріали справи містять рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017року, яке залишене без зміни постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018року та постановою Верховного суду від 22 січня 2020року, яким за результатами розгляду спору між ОСОБА_1  та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» скасоване рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 , паркувальне місце № 155, розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення АДРЕСА_5 та паркувальне місце №156, розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення АДРЕСА_5 та зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 /том ІІ а.с.11-14, 15-20, 35-43/. 
Також матеріали справи містять вимогу Банку № 30.1.0.0/2-657 від 10 лютого 2016року адресовану ОСОБА_1 в якій йшлося про порушення позичальником зобов`язань за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року з урахуванням чого Банк вимагав повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту – в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги /том І а.с.10/; та в підтвердження направлення Вимоги № 30.1.0.0/2-657 від 10 лютого 2016року Банк посилався на Реєстр №788 згрупованих поштових відправлень – рекомендованих листів від 15 лютого 2016року /том І а.с.11/.
Згідно наданого Банком розрахунку за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року ОСОБА_1 станом на 14 березня 2016року мав заборгованість в загальному розмірі 2 271 232,88доларів США, з яких 1 598 393,56доларів США заборгованість за кредитом; 417 478,70доларів США загальний залишок заборгованості за процентами; 3 060,00доларів США заборгованість з комісії; та 252 300,62долари США загальна сума нарахованої пені /том І а.с.5-8/.
З Виписки по рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_1 за період з 12 жовтня 2007року по 14 березня 2016року вбачається що позичальник здійснював погашення за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року без зазначення дати таких погашень /том ІІІ а.с.75-76, 94-95, 111-147, том ІV а.с.192-196, 244-245, том VІ а.с.25-41,/; з наявних в матеріалах справи Меморіальних ордерів вбачається, що ОСОБА_1 погашав заборгованість за Кредитним договором №DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року в період часу з 23 листопада 2007року по 13 березня 2016року /том ІІІ а.с.77-93, 94-110, 148-274, том ІV а.с.1-191, 196-243, 246-250, том VІ а.с.1-24, 42-199/ частина яких згідно призначення платежу направлялась на погашення заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, частина – «як виніс кредиту на прострочку за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, нарахування відсотків, погашення комісії та нарахування пені». 
З наданого Банком розрахунку заборгованості від 29 травня 2023року вбачається, що позивачем залишок поточної заборгованості за наданим кредитом, нарахування процентів на залишок поточної заборгованості за кредитом, загальний залишок заборгованості за процентами та загальний залишок пені за порушення строків розрахунків здійснено за період з 12 жовтня 2007року по 29 травня 2023року та визначено в розмірі 6 400 216,04долари США, з яких 1 598 391,88доларів США заборгованість за тілом кредиту; 527 431,28доларів США заборгованості по відсотках; та 4 274 392,88доларів США пеня /том VIІ а.с.38-45/.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020року у даній справі було призначено судово-економічну експертизу /том ІІ а.с.233-236/.
06 серпня 2021року від Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло Клопотання про надання оригіналів або якісно виготовлених і відповідним чином завірених копій документів, зокрема: внутрішніх нормативних документів стосовно документального оформлення з обґрунтуванням відображення у бухгалтерському обліку операцій з кредитування фізичних осіб в іноземній валюті …; внутрішніх планів рахунків обліку банку та рішень уповноважених органів Банку щодо ведення бухгалтерського та управлінського обліку по кредитним операціям банку … ; кредитну справу за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року; копій та оригіналів первинних меморіальних та касових документів оформлених належним чином: меморіальних ордерів, платіжних доручень, заяв на переказ готівки, заяв на видачу готівки, заяв на купівлю/продаж іноземної валюти з Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року за період що підлягав дослідженню щодо надання та погашення кредитних коштів, нарахування та погашення відсотків за користування кредитними коштами, нарахування та погашення комісії, нарахування та погашення штрафних санкцій, здійснення валютно-обмінних операцій за поточними рахунками позичальника у зв`язку із наданням та погашенням кредитної заборгованості; відомостей (реєстрів, виписок) за рахунками аналітичного бухгалтерського обліку кредитних операцій Банку за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року … ; розшифровки за рахунками управлінського обліку кредитних операцій Банку за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року …; виписки за поточними рахунками щодо отримання та повернення грошових коштів за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року … ; копій та оригіналів щоденних оборотно-сальдових відомостей …; детальних розпис сукупної вартості кредиту за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача; графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у Кредитному договорі № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року – щомісяця) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом; договорів страхування та первинних документів (платіжних доручень, квитанцій тощо), що підтверджують сплату чергових платежів ОСОБА_1 /том ІІ а.с.45-48/.
05 жовтня 2021року від Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло Повідомлення №3793/3794-21 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи у цивільній справі № 201/16387/16-ц у зв`язку з тим, що на дослідження не надані матеріали, заявлені у клопотанні експерта від 06 серпня 2021року № 2194/3793/94-21/05/21.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2021року провадження у даній справі поновлено.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021року у даній справі було призначена ще одна судово-економічна експертиза. В ході проведення якої від експерта 17 січня 2022року також надійшло Клопотання про надання додаткових матеріалів необхідних для призначення експертизи, зокрема: детальний розпис сукупної вартості кредиту за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року з урахуванням процентної ставки та всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту …; графіку платежів (згідно з строковістю зазначеною в Кредитному договорі № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року – щомісяця) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, який складався на час підписання кредитного договору та після внесення змін до нього; документів (платіжних доручень, квитанцій, чеків тощо), що підтверджують внесення коштів ОСОБА_1 для погашення заборгованості відповідно до умов Кредитного договору  № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року … ; договору страхування та документів (платіжних доручень, квитанцій тощо), що підтверджують сплату чергових страхових платежів ОСОБА_1 том VІ а.с.176-177/.
Матеріали справи містять Висновок експерта № 15/16-22 за результатами судово-економічної експертизи у справі № 201/16387/16-ц /том VI а.с.2-19/ відповідно до якого експерту не надалося за можливе станом на 14 березня 2016року встановити розмір заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року. 
Водночас згідно висновку документально підтверджується що: 
-Банк перерахував позичальнику ОСОБА_1 1 800 000,00доларів США 12 жовтня 2007року як суму кредиту на сплату по Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресом АДРЕСА_3 т від 10 січня 2006року та 7651,38доларів США 05 червня 2009року за умовами Додаткового договору від 05 червня 2009року до Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року;
-Для сплати страхових платежів Банк в період з 13 березня 2009року по 10 жовтня 2014року виділяв кошти в загальному розмірі 50 260,32долари США;
-Виходячи з умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року за пунктом 7.1 Договору річна ставка дорівнювала 10,80%, та реальна процентна ставка з урахуванням умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року та Додаткових договорів до нього за номерами 2, 3 та 4 з урахуванням в тому числі винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми наданого кредиту щомісяця /3060,00доларів США/ коливалась та складала 14,22%, 14,28%, 13,71% до жовтня 2013року відповідно та з жовтня 2013року по січень 2014року експерт не зміг розрахувати розмір реальної процентної ставки по причині того, що суми погашення відсотків і періоди за які необхідно врахувати нараховані відсотки визначені не чітко, та експерту на дослідження не наданий алгоритм розрахунку щомісячного платежу за цей період;
-Заразом експерт визначив, що документально підтверджено, що за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року позичальником було сплачено грошових коштів в розмірі 1 619 208,34доларів США, які Банком направлялись в першу чергу на погашення пені, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, винагороди, відсотків та кредиту /том VI а.с.2-19/.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2022року провадження у даній справі поновлено.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2023року у даній справі було призначено ще одну судово-економічну експертизу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2023року задоволено апеляційну скаргу Банку та скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023року і направлено справу до того ж суду для продовження розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У даній справі сторони в апеляційному порядку не заперечили висновків суду про нікчемність положень Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року про сплату позичальником на користь Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та у момент надання кредиту (пункти 2.2.3, 3.2, 3.6, 5.1, 7.1 Кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту у розмірі 0,50% від суми кредиту (пункти 3.10, 7.1, 7.5 Кредитного договору), винагороди за проведення додаткового моніторингу (пункти 6.2, 7.1 Кредитного договору), пені у розмірі 3,00% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки (пункти 3.2, 7.4 Кредитного договору), відшкодування витрат/збитків Банку (пункти 2.2.9, 2.3.8, 3.2 Кредитного договору), штрафу у розмірі 250грн + 5% від суми позову (пункт 4.3 Кредитного договору); також не заперечувався правовий висновок про те, що визнання нікчемного договору недійсним не є належним способом захисту права, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача і з приводу строків позовної давності – тож з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду в частині наведених вимог, такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не підтвердив належними доказами розмір заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року без чого неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, також суд виснував що відмова Банку надати на вимогу експерта документи необхідні для проведення експертизи має своїм правовим наслідком те, що Банком не підтверджені ті обставини для з`ясування яких призначалась судова експертиза. Також суд виснував, що оскільки наданий Банком розрахунок заборгованості складений без урахування висновків суду про нікчемність окремих пунктів спірного Кредитного договору – є необґрунтованим розмір заборгованості. 
Вислухав пояснення представників Банку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , пояснення адвоката Трушева О.П. представника відповідача ОСОБА_1 і пояснення адвоката Пільх А.В. представника відповідачки ОСОБА_3 , за відсутності третьої особи явка якої не є обов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом.
Дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково так як судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні невідповідають обставинам справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
За змістом частини першої статті 526 Цивільного кодексу України-ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Стосовно обставин справи, позивач пов`язував свої вимоги з неналежним виконанням зобов`язання з боку відповідача відповідно до умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року.
Тобто встановлені у даній справі обставини дозволяють дійти висновку про те, що відносини на підставі Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року виникли між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У даній справі сторони не заперечували обставин з приводу того, що вони підписали договір, який включав всі ті умови про які в ньому йшлося та жодна із сторін не заперечувала встановлених судом обставин щодо отримання ОСОБА_1 за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року коштів в позику в обмін на зобов`язання повернути кошти в розмірі та строк обумовлені в договорі.
Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Визначальним у даній справі є безпосередньо вид та характеристика умов, які включено до тексту Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, а саме встановлення обставин про погодження сторонами таких умов і додержання вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Вираження волі сторін договору відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні.
Та для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.
Відповідно до буквального змісту Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року волевиявлення сторін цього договору було спрямоване на видачу кредитних коштів як сума кредиту на сплату по Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою АДРЕСА_3 т від 10 січня 2006року.
З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що кошти визначені в п.7.1 цього Договору, як сума траншу 1 800 000,00доларів США, отримані позичальником 12 жовтня 2007року, фактичні обставини в цій частині не було оскаржено сторонами.
Та суд першої інстанції відреагував на аргументи позичальника ОСОБА_1 стосовно достовірності та доказового значення як самого тексту Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року так і Меморіального ордеру № BOJ77101200007 від 12 жовтня 2007року за змістом яких ОСОБА_1 в касі відділення Банку виданий кредит за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року саме готівковими коштами в іноземній валюті в сумі 1 800 000,00доларів США. Наведені обставини також були предметом перевірки судової експертизи і повністю узгоджуються із Висновком експерта № 15/16-22, та суд обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду цієї справи. 
Водночас надані Банком в підтвердження своїх вимог Розрахунки заборгованості та Виписки по рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_1 за період з 12 жовтня 2007року по 14 березня 2016року наведених обставин не спростовують і не підтверджують існування позики в іншому розмірі, чи видачі Банком позичальнику іншої суми позики.
Цей висновок усуває необхідність розгляду інших наведених позивачем аргументів щодо включення в подальшому до суми тіла кредиту додаткових витрат в розмірі 7 651,38дол США, які начебто надані позичальнику 05 червня 2009року чи 50260,32дол США також начебто надані позичальнику за період з 13 березня 2009року по 10 жовтня 2014року як засоби для оплати страхових платежів.
За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо видачі Банком та отримання позичальником кредитних коштів в іншому розмірі у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 2 150 413,80 доларів США, у тому числі: - 1 800 000,00доларів США сума кредиту на сплату по Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та 350 413,80доларів США для сплати страхових платежів, без підтвердження факту укладення договору страхування та видачі позичальнику сум обумовлених в Кредитному договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року для сплати страхових платежів – дії позивача щодо визначення кредитної заборгованості у розмірі зазначеному в позові виходячи із суми кредиту 2 150 413,80дол США та одностороннє тлумачення істотних умов договору не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів на користь іншої сторони позичальника у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.
Отже Банк не довів, що вираження волі ОСОБА_1 відбулось у спосіб погодження умов Кредитного договору щодо суми кредиту 2 150 413,80дол США і щодо надання Банком такої суми позичальнику, та суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відсутні докази направленості волі та погодження сторони договору умов з приводу наведеного розміру кредиту.
Водночас у відповідності до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Зміст зобов`язання в частині розміру щомісячного платежу та процентів за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року викладено нечітко та досить обмежено, оскільки системний аналіз договору не дав підстав для висновку про зобов`язання позичальника повернути кредитні гроші в розмірі що самостійно визначений Банком з урахуванням процентів, які самостійно та довільно визначалися позичальником. 
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Домовленість сторін договору знайшла вираження в п.7.1 цього Договору за змістом якого погашення кредиту мало здійснюватись зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,90% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця.
Заразом питання щодо розміру процентів за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року також було предметом дослідження експерта згідно Висновку № 15/16-22 за результатами судово-економічної експертизи у справі № 201/16387/16-ц виходячи з умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року за пунктом 7.1 Договору річна ставка дорівнювала 10,80%, та реальна процентна ставка з урахуванням умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року та Додаткових договорів до нього за номерами 2, 3 та 4 з урахуванням в тому числі винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми наданого кредиту щомісяця /3060,00доларів США/ коливалась та складала 14,22%, 14,28%, 13,71% до жовтня 2013року відповідно та з жовтня 2013року по січень 2014року експерт не зміг розрахувати розмір реальної процентної ставки по причині того, що суми погашення відсотків і періоди за які необхідно врахувати нараховані відсотки визначені не чітко, та експерту на дослідження не наданий алгоритм розрахунку щомісячного платежу за цей період.
Отже позивачем не підтверджено своїх вимог щодо обов`язку позичальника повернути суму кредиту з виплатою процентів у розмірі який визначений Банком одноособово та який не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, визначений не чітко та не породив для позичальника обов`язку погасити борг в розмірі визначеному позивачем. Вирішального правового значення набуває та обставина що Банк в односторонньому порядку суттєво завищив розмір процентів за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, що не було обумовлено істотними умовами договору, а також ні позивач ні судовий експерт не змогли визначити алгоритм розрахунку щомісячного платежу за період з жовтня 2013року.
Водночас відповідач ОСОБА_1 частково погоджуючись із сумою заборгованості визначеною Банком в частині коштів отриманих як тіло кредиту надав суду заперечення щодо захисту його прав як споживача фінансових послуг вказуючи на несправедливість деяких умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року.
У відповідності до умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року отримані позичальником кошти в розмірі 1 800 000,00дол США витрачені на сплату по Договору № 50-3 про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що повністю узгоджується із фактичними обставинами з приводу того, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру  АДРЕСА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 23 лютого 2008року виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення від 25 жовтня 2007року.
Також з приводу цілей кредитування свідчить та обставина, що придбана ОСОБА_1 м квартира передана Банку в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року.
Тож судом першої інстанції даним фактам надана вірна правова оцінка та правильно кваліфіковано спірні правовідносини як такі що виникли між надавачем фінансових послуг та споживачем і направлені на придбання житлової квартири.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України проголошено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23  статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).
Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. 
Частиною третьою вищезазначеної статті передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та у момент надання кредиту (пункти 2.2.3, 3.2, 3.6, 5.1, 7.1 Кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту у розмірі 0,50% від суми кредиту (пункти 3.10, 7.1, 7.5 Кредитного договору), винагороди за проведення додаткового моніторингу (пункти 6.2, 7.1 Кредитного договору) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. 
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі  №524/5152/15.
Так, міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, у зв`язку з чим належним способом захисту прав споживача буде дослідження умов кредитного договору на відповідність його принципам розумності та справедливості, з виключенням можливості покладення на позичальника непропорційно великої та несправедливої відповідальності, а також включення в договір платежів, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року в справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21.04.2021 року в справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15.12.2021 року в справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21.07.2021 року в справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20). 
Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 02.02.2022 року у справі №345/3085/19 (провадження №61-5875св20) зазначив, що встановлення сторонами умови кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати пеню, а саме в розмірі 3,64 % від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день - 5,02 %, на 30-й - 7,67 %, що становить до 2 703,38 % на рік (14*3,64+15*5,02+336*7,67), є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг відповідача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
На переконання колегії суддів, пункти 3.2, 7.4 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації 1095% річних, що становить понад п`ятдесят відсотків вартості продукції, у разі невиконання позичальником зобов`язань за спірним договором.
Відповідно до частини восьмої 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, у зв`язку з чим положення Кредитного договору DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2017року про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,17% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та у момент надання кредиту (пункти 2.2.3, 3.2, 3.6, 5.1, 7.1 Кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту у розмірі 0,50% від суми кредиту (пункти 3.10, 7.1, 7.5 Кредитного договору), винагороди за проведення додаткового моніторингу (пункти 6.2, 7.1 Кредитного договору), пені у розмірі 3,00% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки (пункти 3.2, 7.4 Кредитного договору), відшкодування витрат/збитків Банку (пункти 2.2.9, 2.3.8, 3.2 Кредитного договору), штрафу у розмірі 250грн + 5% від суми позову (пункт 4.3 Кредитного договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними, а відтак недійсними з моменту укладення кредитного договору.
Інший довід позичальника в заперечення вимог Банку зводився до того, що окрім іншого Банк не вірно визначив період для сплати відсотків за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року.
Приписами статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 виклала правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом».
У справі, яка переглядається Банк реалізував своє право на дострокове повернення всієї суми кредиту та 15 лютого 2016року надіслав ОСОБА_1 вимогу про дострокове (протягом тридцяти днів) погашення заборгованості за кредитним договором, процентів та штрафних санкцій та тим самим у відповідності до положень частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
Наведена обставина мала певний правовий наслідок, який полягав у тому, що Банк по спливу тридцяти днів з моменту звернення до позичальника із Вимогою втратив право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами та з цього часу до позичальника могли застосовуватися наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання передбачені статтею 625 ЦК України.
Однак, наданий Банком розрахунок заборгованості складений без урахування наведених положень про втрату права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом з моменту направлення вимоги про дострокове погашення боргу. Інших належних та допустимих доказів щодо розміру заборгованості Банк суду не надав.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги підтверджують частково. 
Тож, за конкретних обставин цієї справи вбачається, що позивач для підтвердження розміру заборгованості у вигляді неповернутого тіла кредиту надав письмові докази та висновок експертизи, а відповідач, після виконання судом процесуальних вимог, яким створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень не зміг спростувати такі доводи Банку.
Суд першої інстанції був зобов`язаний оцінити достовірність тверджень сторін щодо факту отримання позичальником ОСОБА_1 коштів в позику в розмірі, який сторонами не оспорювався і підтверджено документальними доказами.
Апеляційний суд вважає за необхідне застосувати у даній справі правові позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15, відповідно до яких, встановивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумнівів. 
Вказана правова конструкція передбачає встановлення доведеності певної частини  вимог та відмови у задоволенні вимог, які на 100% доведені не були.  У даній справі в апеляційному суді із заявлених складових заборгованості за кредитом  (тіло кредиту, відсотки, комісія та пеня) достеменно доведено було лише тіло кредиту. 
В цьому аспекті суд першої інстанції обґрунтовано надав надважливе значення тому що розрахунки банку містять значні недоліки, які позбавили можливості чітко визначити розмірі заборгованості, який би узгоджувався із умовами Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року та положеннями чинного законодавства. При цьому обґрунтовано вважав, що у графах складових заборгованості містяться лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, розрахунок банку не містить дані про те яку суму було сплачено ОСОБА_1 . Наданий розрахунок не враховує наведені в рішенні суду положення про нікчемність окремих умов договору та пунктів спірного кредитного договору. Також не враховано втрату Банком права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом з моменту направлення вимоги про дострокове погашення боргу.
Водночас з огляду на наведені вище положення частини третьої статті 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зарахування банком внесених позичальником грошових коштів в якості різних видів винагород за обслуговування кредиту, є безпідставним.
Заразом, нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року його умов щодо обов`язку сплачувати позичальником винагороди (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості) і пені, має своїм правовим наслідком необхідність здійснення перерахунку усіх складових заборгованості та кожного щомісячного платежу, про стягнення яких заявив Банк.
За таких умов отримання і зарахування коштів в рахунок погашення неналежної складової кредиту в будь-якому разі впливає на визначення основної суми заборгованості, яка в свою чергу впливає на розмір подальшого нарахування відсотків. Тобто, Банк був зобов`язаний щомісячно направляти ці кошти не на оплату нікчемних умов кредитного договору (винагород, пені та комісій), а на погашення відсотків та тіла кредиту, що у свою чергу суттєво вплинуло на розмір сум які підлягали сплаті як відсотки та тіло кредиту.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак позивачем не надано Розрахунку заборгованості по Кредитному договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року, який би враховував наведені обставини та враховував наведені аргументи.
Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, та суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених фактичних обставин справи у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що суд першої інстанції, встановивши обставини виконання кредитором свого обв`язку з надання кредиту, дотримання порядку досудового врегулювання спору, дійшов до хибного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача (позичальника) ОСОБА_1 суми неповернутого тіла кредиту.
Враховуючи ненадання судом пояснення, чому він відмовився розглядати ключові аргументи, висунуті сторонами щодо розміру коштів отриманих в кредит та фактично погашених, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог не могли бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля та не могли задовольнити вимогу законності. 
Так як сторонами не заперечується та підтверджується експертизою, що ОСОБА_1  отримав тіло кредиту у повному обсязі 1 800 000,00доларів США та тільки частково погасив заборгованість в загальному розмірі 1 619 208,34 доларів США наявним є залишок заборгованості за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року в сумі 180 791,66 доларів США, із розрахунку: 1 800 000 доларів США - борг за тілом кредиту, за мінусом 1 619 208,34 суми доларів США, які були сплачені позичальником.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Обґрунтовуючи свої вимоги, банк зазначав, що наявні у справі докази підтверджують порушення позичальником своїх зобов`язань, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за Кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року не виконав в повному обсязі, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 180 791,66 доларів США. 
Кредитні зобов`язання були забезпечені іпотекою зокрема за Договором іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року в іпотеку передана квартира 50 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 , а також за Договором іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року паркувальне місце №155 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т і паркувальне місце № НОМЕР_1 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення АДРЕСА_5 т.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» унормовано, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону). 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Установивши, що позичальник не виконав в повному обсязі умов Кредитного договору № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року та має непогашену заборгованість за тілом кредиту яку не повернув банку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також остаточно обраний іпотекодержателем, в уточненому позові від 08 червня 2023року, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення електронного аукціону із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій узгоджується із положеннями частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Відтак підлягає задоволення і похідна вимога Банку про виселення відповідачів із нерухомого майна, яке є предметом іпотеки з огляду на таке.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з нормами статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію законів.
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. 
Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
За обставини справи установивши, що квартира 50 першої черги житлового комплексу «Амфітеатр», містобудівного ансамблю «Крутогірний» загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом  АДРЕСА_3 т була придбана за рахунок кредитних коштів, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстроване в квартирі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з житлового приміщення іптечної квартири АДРЕСА_4 т, оскільки в разі придбання іпотечного жилого приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України), що включає і право власника вимагати припинення права користування таким житлом.
Відповідачі на спростування заявлених позовних вимог банку ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надали належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, чи щодо наявності інших підстав які би виключали можливість виселення відповідачів. Вказані позивачем правові підстави та обставини для виселення відповідачів, останніми належними та допустимим доказами не спростовано.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачу та відповідачам їх права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню їхніх прав і отриманню доказів, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак сторони жодних інших доказів в підтвердження своїх вимог та заперечень не надали. 
З огляду на факти справи, доводи сторін і свої висновки за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд вважає, що судом забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими інтересами.
Не вбачається порушення справедливого балансу часткове задоволення позову та повернення Банку тіла кредиту, та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення наданих Банком документальних доказів. 
Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві – без встановлення відповідних фактів щодо дійсної суми кредиту та щодо сум погашення з боку позичальника. 
Не розглянувши суті аргументів сторін, суд не дотримався балансу та залишив поза увагою обставини щодо наявного порушення зобов`язання в частині непогашеного тіла кредиту.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Банку та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року укладеним між  ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») станом на 29 травня 2023року в розмірі 180 791(сто вісімдесят тисяч сімсот дев`яносто один),66 доларів США, що складається з: 180 791,66  доларів США заборгованість за тілом кредиту, звернути стягнення на  квартиру 50 першої черги житлового комплексу «Амфітеатр», містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 т, яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1087231212101; паркувальне місце № НОМЕР_3 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1087170512101; паркувальне місце № НОМЕР_1 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1094691312101 - шляхом проведення електронного аукціону із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Також виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 т. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України). 
Свої порушені права позивач за первісним позовом просив суд захистити за допомогою однієї позовної вимоги майнового характеру, розмір якої згідно останньої поданої заяви про збільшення позовних вимог становив 6 400 216,04 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2023 року складало 234 046 940,28грн, та однієї позовної вимоги немайнового характеру щодо виселення відповідачів за первісним позовом з іпотечного майна.
При поданні позовної заяви Банк заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору» на строк не більш як до ухвалення рішення у справі /том І а.с.46/. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016року відстрочено Банку сплату судового збору за подачу позовної заяви до ухвалення рішення у справі /том І а.с.49/. 
За подачу апеляційної скарги Банком було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1 127 280,00грн.
Ціна позову складає 6 400 216,04 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2023 року складало 234 046 940,28грн, задоволенню підлягають позовні вимоги на суму 180 791,66 доларів США, що складає 2,82 % від ціни позову. 
Отже, приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Банку підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 58240,38грн.
Оскільки в суді першої інстанції позивачу було відстрочено сплату судового за подачу позовної заяви, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь Держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 939 400,00грн.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасувати та ухвалити нове рішення. 
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_4 та  ОСОБА_5  про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHLGB00000791 від 12 жовтня 2007року укладеним між  ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») станом на 29 травня 2023року в розмірі 180 791(сто вісімдесят тисяч сімсот дев`яносто один),66 доларів США, що складається з: 180 791,66  доларів США заборгованість за тілом кредиту, звернути стягнення на  квартиру 50 першої черги житлового комплексу «Амфітеатр», містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 651,70м2, житловою площею 628,40м2, яка розташована за адресом АДРЕСА_3 т, яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/1 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1087231212101; паркувальне місце № НОМЕР_3 загальною площею 16,9м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення АДРЕСА_5 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1087170512101; паркувальне місце № НОМЕР_1 загальною площею 16,8м2 першої черги житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване на другому поверсі нежитлового приміщення № 61 за адресом АДРЕСА_3 т, яке є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № DNHLGB00000791/2 від 14 березня 2008року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1094691312101 - шляхом проведення електронного аукціону із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в загальному розмірі 58240(п`ятдесят вісім тисяч двісті сорок)38грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь Держави судовий збір в загальному розмірі 939400(дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч чотириста),00грн.
В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2025року.

Судді: