КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №362/120/24                                                                               Головуючий у суді І інстанції: Марчук О.Л.
провадження №22-ц/824/3405/2025                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дулі Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на окрему ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Глевахівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення, скасування рішення та встановлення часу спілкування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Під час розгляду справи судом першої інстанції  встановлено, що позивач по справі - громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалий час понад двадцять років постійно і систематично відвідує так звану «церкву християн у місті Боярка».
Під час розгляду справи судом було встановлено наступні фактичні обставини.
В судовому засіданні позивач повідомив суду що, у випадку реєстрації юридичної особи така «церква» буде не «справжньою», оскільки реєстрація передбачає присвоєння відповідного коду (номеру) юридичної особи в державному реєстрі.
Серед іншого, під час розгляду справи в судовому засіданні позивач висловив думку згідно із якою не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та заперечив обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину.
Тобто, за особистими переконаннями позивача, які ґрунтються та є безпосереднім результатом його світосприйняття внаслідок тривалого, постійно і систематично відвідування так званої «церкви християн у місті Боярка», позивач має антидержавну думку про те, що не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та категорично заперечує обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину.
Окремою ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року доведено обставини, викладені в мотивувальній частині даної ухвали до відома Фастівської окружної прокуратури Київської області з метою перевірки правомірності та законності діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» положенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Встановлено строк для надання відповіді до 13 листопада 2024 року.
Не погодившись з вказаною ухвалою, адвокат Дуля Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 23 жовтня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати окрему ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року (а.с. 14-25 том 2).
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що оскаржувана ухвала безпосередньо стосується позивача, оскільки в цій ухвалі викривлені безпосередньо пояснення позиваач, які він надав під час судового засідння та вся окрема ухвала грунтується саме на поясненнях позивача.
Вважає, що зазначене в мотивувальній частині оскаржуваної окремої ухвали не відповідає дійсності, а саме тим поясненням, які надав суду позивач, та є надуманими, що призводить до висновку про упередженість розгляду справи суддею, а тому незаконність постановлення оскаржуваної окремої ухвали.
Зазначала, що на єдине запитання «як позивач відноситься до вбивства» суддею суду першої інстанції особисто було під час судового засідання зроблено висновок щодо порушення ним та церквою вимог ст. 65 Конституції України.
Між тим, жодних висловів щодо спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків щодо захисту Вітчизни від позивача під час розгляду справи, а саме під час надання своїх пояснень по суті позовних вимог, позивачем не було здійснено.
Також наголошувала на тому, що предметом спору у цій справі є участь в житті дитини дідуся. Питання, що стосуються церкви не стосуються предмету розгляду справи, це є надумане з боку суду першої інстанції, що підтверджує упередженість при розгляді справи.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Окрема ухвала суду першої інстанції обгрунтована тим, що за особистими переконаннями позивача, які ґрунтуються та є безпосереднім результатом його світосприйняття внаслідок тривалого, постійно і систематично відвідування так званої «церкви християн у місті Боярка», позивач має антидержавну думку про те, що не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та категорично заперечує обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину.
З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції вважав за необхідне довести обставини, викладені в мотивувальній частині даної ухвали до відома Фастівської окружної прокуратури Київської області з метою перевірки правомірності та законності діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» положенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до ч 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до ч. 6 ст. 262 ЦПК України окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення, або запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц (провадження №61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали, суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».
Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/15473/20.
Встановлено, що ухвалою суду першої інстанції яку занесено до протоколу судового засідання 08 серпня 2024 року зобов`язано позивача надати суду установчі та інші правові документи стосовно діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» яку відвідує позивач (а.с. 201 - 207 том 1).
Під час розгляду справи до дати постановлення судом рішення по суті спору 13 вересня 2024 року позивач не виконав вимог ухвали суду від 08 серпня 2024 року.
У судовому засіданні позивач повідомив суду, що у випадку реєстрації юридичної особи така «церква» буде не «справжньою», оскільки реєстрація передбачає присвоєння відповідного коду (номеру) юридичної особи в державному реєстрі.
Відповідно до частини десятої статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачає, що релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначає, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.
Отже, виникає необхідність з`ясування відомостей відносно реєстрації та законності діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» положенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Серед іншого, під час розгляду справи в судовому засіданні суду першої інстанції позивач висловив думку згідно із якою не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та заперечив обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину.
Проте, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у судовому порядку діяльність релігійної організації припиняється також у випадках спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків або дій, які супроводжуються грубими порушеннями громадського порядку чи посяганням на права і майно державних, громадських або релігійних організацій.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано встановлено наявність підстав для проведення перевірки щодо правомірності та законності діяльності так званої «Церкви християн у місті Боярка» положенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Однак, при цьому судом першої інстанції було невірно зазначено установу, до якої має бути спрямована, для виконання, окрема ухвала суду - Фастівська окружна прокуратура Київської області, оскільки як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи позивач - ОСОБА_1 відвідує богослужіння у «Церкві християн у місті Боярка», водночас під час так званих богослужінь у так званій «Церкві християн у місті Боярка» ймовірно можуть відбуватись спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків, у даному випадку передбаченого ст. 65 Конституції України, конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіаьлної цілісності України. Між тим установа, що здійснює діяльність у сфері охорони громадського порядку та національної безпеки є Управління Служби Безпеки України Київської області.
На підставі викладеного колегія суддів, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює в частині визначення установи, до якої має бути спрямована на виконання окрема ухвала суду.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Дулі Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Окрему ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року змінити в частині органу з «Фастівської окружної прокуратури Київської області» на «Управління Служби Безпеки України Київської області».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «31» січня 2025 року.
 
Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко
 
Судді                                                                                       Є.В. Болотов 
 
                                                                                                 В.І. Олійник