ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року	Львів	Справа № 460/4022/24 пров. № А/857/17562/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Дуляницькою С.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                        в с т а н о в и в :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у призначенні йому пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, зобов`язати відповідача призначити та виплачувати йому з 18.01.2024 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку згідно ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, пенсійний орган подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно записів диплому НОМЕР_1 позивач навчався з 01.09.1986 по 27.04.1991 в Рівненському автотранспортному технікумі м. Рівне, який не зараховується до періоду проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю, що не було враховано судом першої інстанції. Постійне місце роботи/навчання позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, відтак факт проходження військової служби, навчання у Рівненському автотранспортному технікумі, не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Враховуючи вимоги статті 55 Закону №796, у позивача відсутнє право на призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, у зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , видане Рівненською обласною державною адміністрацією 05.12.1992.
27.03.2024 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796, за результатами розгляду якої рішенням пенсійного органу №172450007596 від 03.04.2024 йому було відмовлено у призначенні пенсії.
У рішенні вказано, що вік заявника становить 55 років 2 місяці 10 днів, період проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю згідно ст.55 Закону №796 становить 2 роки 2 місяці 9 днів. Необхідний страховий стаж становить 26 років (31-5), наявний страховий стаж особи становить 36 років 2 місяці 27 днів. Відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 цього Закону, зі зниженням пенсійного віку на 5 років, оскільки станом на 01.01.1993 відсутній необхідний період проживання (постійної роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю.
Вважаючи відмову пенсійного органу протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач досягнув віку, визначеного ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) з урахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні посиленого радіологічного контролю для призначення пенсії відповідно до ст.55 Закону №796 та має необхідний страховий стаж для призначення пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спір у даній справі виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років. 
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч.1 ст.9 Закону №1058, за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати : пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Пунктом 13 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058 передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає №796.
Відповідно до ст.55 Закону №796, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Статтею 55 Закону №796 передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина (2 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Системний аналіз приведеної вище норми дає підстави дійти висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 4 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч.2 ст.55 Закону №796, є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01.01.1993.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 по справі №556/1153/17, від 11.04.2018 по справі №565/1829/17, від 26.09.2018 по справі №205/4589/16-а.
Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 4 років станом на 01.01.1993, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане з поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.
Як видно з матеріалів справи, позивач є особою потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 05.12.1992.
Згідно довідки №1-283 від 15.11.2023, виданою Малинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, позивач був зареєстрований та проживав в селі Бронне Рівненського району Рівненської області у період з 17.01.1969 по 01.09.1986.
Колегія суддів зазначає, що вказаний населений пункт до 01.01.2015 відносився до зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії внаслідок аварії на ЧАЕС.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що дана довідка є неправдивою або відкликаною відповідним органом місцевого самоврядування.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу повинна встановлюватися початкова величина зниження пенсійного віку 2 роки.
Щодо періоду проживання в зоні зони посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993, суд першої інстанції вірно вказав, що довідкою №1-283 від 15.11.2023, виданою Малинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, позивач був зареєстрований та проживав і проживає в селі Бронне Рівненського району Рівненської області у період з 17.01.1969 по 01.09.1986 та з 31.05.1990 по даний час.
Колегія суддів також враховує, що рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 07.02.2024 по справі №556/145/24 встановлено факт проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю в селі Бронне Рівненського району Рівненської області протягом вищевказаних періодів.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що станом на 01.01.1993 позивач прожив в населеному пункті, який відноситься до зоні посиленого радіологічного контролю, більше 4 років, що підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування та рішенням суду.
Щодо загального періоду проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю, то відповідно до даних паспорту та довідки, виданої виконавчим комітетом Малинської сільської ради, ОСОБА_1 з 31.05.1990 по даний час проживає в с.Бронне.
З приводу вказаного, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки с.Бронне з 01.01.2015 не відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, то загальний період проживання позивача становить більше 25 років станом на 01.01.2015.
При цьому, вказані обставини встановлюють для позивача право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років (2 роки-початкова величина зниження пенсійного віку) та додатково 3 роки за повних 9 років проживання, роботи, але не більше 5 років.
Таким чином, пенсійний вік 60-5 (зниження пенсійного віку), а тому у 55 років набуття права на призначення пенсії).
Колегія суддів зазначає, що другою обов`язковою умовою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796 є наявність у особи відповідного страхового стажу, встановленого ст.26 Закону №1058, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
Проте, відповідачем не заперечується, що у позивача наявний страховий стаж 36 років 2 місяці 27 днів, необхідний для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796.
Таким чином, позивач набув право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Щодо посилання скаржника на те, що позивач навчався з 01.09.1986 по 27.04.1991 в Рівненському автотранспортному технікумі — м. Рівне, суд апеляційної інстанції наголошує, що відстань від с. Бронне до м.Рівне становить 65 км, що не виключає можливості його фактичного проживання у цей час у с. Бронне. Інших доказів, які б безспірно б підтверджували факт проживання позивача в період навчання у місті Рівне в матеріалах справи відсутні. 
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                    
                                                   п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року по справі №460/4022/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук