П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/13808/23
Провадження № 22-ц/4815/328/25

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Левчук О.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 15 год. 54 хв. 15 жовтня 2024 року 
у м. Рівне Рівненської області
Повний текст рішення складено: 18 жовтня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

за участі: представників сторін – адвокатів Власюка Павла Онуфрійовича і Редзеля Миколи Миколайовича,
розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
в с т а н о в и в:
У липні 2023 року в суд звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в розмірі 140 000 гривень, відповідно до якого просила:
- визнати за нею право власності на легкового автомобіля марки VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий;
- поділити спільне майно шляхом стягнення з відповідача на її користь вартості належної їй частки автомобіля марки VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що за час перебування у шлюбі сторонами як подружжям було придбано спірний транспортний засіб VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий. Правовий титул на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 . Тому вважає, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Поділено спільне майно шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частки вартості автомобіля марки VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, у сумі 114 000 гривень.
У решті позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати та залишити позов без задоволення.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що одразу після реєстрації шлюбу між сторонами 22 травня 2022 року ним було продано за 4 300 доларів США 28 червня 2022 року належний йому на праві особистої власності автомобіль Scoda Octavia, 2005 р.в. Натомість 05 липня 2022 року він придбав за 6 400 доларів США спірний автомобіль VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий. При цьому 2 100 доларів США – це його особисті заощадження.
Звертає увагу, що при пред`явленні позову позивач не вказувала джерело походження коштів на придбання транспортного засобу. Вона ж не представила будь-яких доказів про своє матеріальне становище, заробітну плату, продаж майна – рухомого чи нерухомого, перебування у трудових відносинах тощо, внаслідок чого могла надати кошти на придбання спірного транспортного засобу. В судовому засіданні ОСОБА_2 не могла також підтвердити наявність відповідних коштів.
Зауважувалося і на тому, що заявник повернув позивачу 16 000 гривень і 500 доларів США в рахунок спільно набутого майна подружжя. Ці обставини ОСОБА_2 визнано повністю.
Суд безпідставно відхилив доводи ОСОБА_1 та показання свідка ОСОБА_4 щодо придбання саме відповідачем спірного автомобіля та повернення свідком 2 000 доларів безпосередньо перед купівлею транспортного засобу VOLKSVAGEN JETTA.
Вважає, що суд виявив однобічність та упередженість під час ухвалення оскаржуваного рішення, адже надав перевагу одним доказам, залишивши поза увагою докази відповідача. Також не дав оцінки тим письмовим доказам, які підтверджують обставину, що для придбання спірного автомобіля були використані особисті кошти ОСОБА_1 , отримані від продажу попереднього транспортного засобу, і саме ці кошти не є спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 травня 2012 року.
За час спільного проживання у шлюбі ними було придбано майно, а саме автомобіль марки VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, титульне право на який зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Вважаючи, що транспортний засіб VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, є об`єктом спільного сумісного права подружжя, у липні 2023 року в суд звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна шляхом визнання за позивачем права власності на частину спірного майна, поділивши його у спосіб стягнення з відповідача вартості належної їй частини автомобіля.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обгрунтованості вимог позивача, оскільки об`єктивними та переконливими доказами встановлено факт належності автомобіля VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, обом сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.
При цьому презюмується, що майно, набуте у шлюбі, підлягає поділу у рівних частках. Оскільки спірний транспортний засіб є неподільною річчю, тому з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 половину його вартості, а саме 114 000 гривень.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно із ч. 2 ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 36, ст.ст. 60, 63, 68, 70, 71 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, передбаченими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372, ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Статтею 60 СК України передбачено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція цієї статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в т.ч. у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно, набуте за час шлюбу, належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Тому якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.
Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18).
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Як правильно звернув увагу суд попередньої інстанції на висновки Верховного Суду, що висловлені у постановах від 6 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18 і від 22 грудня 2021 року у справі № 726/1388/16, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Тобто встановлення належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановлення для вирішення спору, виходячи з його підстав та не є самостійною вимогою чи способом захисту, який потребує вирішення.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Повно і правильно з`ясувавши обстаивни справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що саме заявник придбав спірний автомобіль, в т.ч. за грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США, які йому були повернуті ОСОБА_4 перед придбанням спірного транспортного засобу, то суд попередньої інстанції цим обставинам дав детальну і вичерпну оцінку.
Так, частина друга ст. 78 ЦПК України вказує, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В абз. другому п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що не може доводитися свідченнями свідків факт виконання зобов`язань, що виникли з правочину.
Тобто показаннями свідків не може підтверджуватися факт виконання зобов`язання (передачі та повернення коштів), оскільки такі обставини підтверджуються іншими засобами доказування. 
Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачем свідку ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США у безвідсоткову позику (договору позики, розписки) та повернення таких коштів, ОСОБА_1 суду надано не було.
З роз`яснень, даних у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» видно, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Тому вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі, у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Цей висновок узгоджується із позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.
З висновку експерта Рівненського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/118-24/3257-АВ від 25.03.2024 у судовій транспортно-товарознавчій експертизі вбачається, що ринкова вартість автомобіля VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на момент проведення експертизи складає 294 879, 06 гривень.
Даний висновок експерта сторонами не оспорювався, про призначення додаткової чи повторної експертизи ними не заявлялося. Тому в сукупності із іншими засобами доказування у справі він підтверджує обставини, які мають істотне значення для справи.
Отже, автомобіль марки VOLKSVAGEN JETTA, 2011 р.в., тип легковий седан, колір білий, придбаний сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частки цього транспортного засобу, що з урахуванням заяви ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог становить 114 000 гривень.
Необґрунтованими є покликання ОСОБА_1 на недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.
Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Спростовуюся правильністю висновків суду і аргументи про неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин.
Решта аргументів заявника на увагу також не заслуговують внаслідок їх необгрунтованості.
В іншій частині рішення суду попередньої інстанції не переглядалося, адже не охоплювалося доводами і вимогами апеляційної скарги.
Так, згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 04.02.2025

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків