Справа № 348/912/17 
Провадження № 22-ц/4808/140/25 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                               Баркова В.М., Девляшевського В.А.,
секретар Гудяк Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в:

03 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Позовна заява з врахуванням збільшених позовних вимог обґрунтована тим, що 20 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від позивачки у борг грошові кошти у сумі 8000 дол США. Даний факт підтверджується власноруч складеною відповідачем розпискою. 
Строк повернення суми позики розпискою не визначений. 
23.12.2016 р позивачем направлялась вимога про повернення коштів відповідачу за його останньою відомою адресою проживання, однак відомостей про її одержання відповідачем немає. ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики не повернув. Станом на 24.04.2017 р. сума боргу по курсу НБУ 2673 грн. 2780 коп. за 100 дол. США становила 213862,24 грн.. 
Позивач збільшила позовні вимоги після скасування заочного рішення з урахуванням актуального курсу валют.
Станом на 22 вересня 2020 року сума боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року в сумі 8000 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно з курсом НБУна 22 вересня 2020 року ( 1 долар = 28, 2022 гривень) становить суму 225 617,60 грн.
Відповідач ОСОБА_1 свої боргові зобов`язання не виконав та ухиляється від їх виконання.
Позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року в сумі 8000 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно з курсом НБУна 22 вересня 2020 року становить 225 617,60 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.04.2014 в сумі 8000 дол. США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 22.09.2020 (1 дол. США=28,2022 грн.) становить 225 617,60 грн., та 19 674,12 грн понесених судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, адже вважає оскаржене рішення протиправним, безпідставним та незаконним.
Вказує, що розписка про позику грошових коштів не відповідає положенням ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки в ній не зазначено факту передачі ОСОБА_2 грошей в сумі 8 000 дол США та не встановлено строк повернення зазначених коштів. Згідно з умовами розписки, передача вказаної суми грошових коштів пов`язана з умовою про повернення йому ОСОБА_2 20 000 дол, отриманих нею на підставі розписки від 26.07.2013. Таким чином, зобов`язання по поверненню 8 000 дол США на підставі розписки від 20.04.2014 могли б виникнути тільки після повернення йому 20 000 дол США згідно з розпискою позивача від 26.07.2013.
Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги заяву позивачки від 13.10.2015 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, в який вона визнає факт існування боргу перед ним, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.
Просить рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Просить також скасувати вжиті ухвалою Надвірнянського районного суду від 09 вересня 2020 року заходи забезпечення позову у справі у вигляді арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 – кв. АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим. 
Вказує, що факт передачі коштів у сумі 8 000 дол США підтверджується розпискою, написаною відповідачем особисто. Позивач дійсно пропонувала відповідачу зарахувати суму його боргу в рахунок погашення її боргу перед ним, але ОСОБА_1 стягнув її борг в судовому порядку, і не відмовився від стягнення суми заборгованості в повному обсязі, проводиться примусове виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованої позики. Добровільно позичені у ОСОБА_2 кошти ОСОБА_1 також не повернув, тому вона, в свою чергу, була змушена звернутись в суд для стягнення позики, і суд ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1  – адвоката Грици Ю.Ю., який підтримав  апеляційну скаргу, заперечення відповідача  ОСОБА_2 ,  дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Судом встановлено, що 20 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000 дол. США. Договір укладений у письмовій формі, що підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем 20 квітня 2014 року ( т.1а.с.56).
Строки  повернення  наданої позики сторонами не обумовлено. 
ОСОБА_2 23.12.2016 року звернулась до ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 8 000 дол США за борговою розпискою від 20 квітня 2014 року (а.с.50 Т.1)
Позивач ОСОБА_2 не заперечує, що 26.07.2013 року ОСОБА_1 надав їй в позику 20 000 дол США на строк до 25.07.2014 року (а.с.162 Т.1). 
Висновком експерта від 29.07.2024 № 1661 - Е за результатами проведення судової технічної експертизи документів (досліджуваний документ - оригінал боргового зобов`язання від 20 квітня 2014 року) встановлено, що розписку від 20.04.2014 року писав і підписував ОСОБА_1 (а.с.29-32 Т.3) .
Згідно з розрахунком позивача станом на 22 вересня 2020 року сума боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року в сумі 8000 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на 22 вересня 2020 року, а саме: 1 долар = 28, 2022 гривень, дорівнює 225 617,60 грн (а.с.145-146 Т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження права вимоги стягнення з відповідача коштів надала боргове зобов`язання від 20 квітня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8000 дол. США, після чого зобов`язується повернути основну суму позики, за умови, що ОСОБА_2 поверне йому борг в сумі 20000 дол США. ОСОБА_1 стягнув з ОСОБА_2 вказаний борг в судовому порядку. Суд також врахував наявність доказів, які підтверджують, що розписка складена відповідачем і містить підпис позичальника ОСОБА_1 , і ці обставини відповідачем не спростовані. 

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Судом встановлено, що 20 квітня 2014 року позивач передала відповідачу в борг 8000 доларів США, про що свідчить оригінал боргової розписки в матеріалах справи (т.1 а.с.8). В суді апеляційної інстанції представник відповідача стверджував, що розписка від 20.04.2014 року фактично не є договором позики, оскільки ОСОБА_1 в тексті вказував, що він в майбутньому візьме у позивача гроші в борг - після повернення нею боргу за розпискою від 26.07.2013 року. Однак така позиція вочевидь суперечить змісту вказаної розписки. Крім того, спростовується його ж посиланням на заяву ОСОБА_2 , в який вона пропонує зарахувати цей борг 8000 доларів США в рахунок погашення її боргу в розмірі 20000 доларів США. Тобто, твердження відповідача про те, що він був згодний взяти в борг у позивача певну суму після того, як вона йому поверне суму, яка перевищує суму його можливого боргу, нелогічні і непереконливі. 
Інші обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, а саме, на те, що за договором позики від 26.07.2013 року у розмірі 20 000 дол США позивач ще не погасила власний борг, не спростовують факт існування зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 саме на підставі розписки від 20 квітня 2024 року. 
Розрахунок заборгованості за договором позики від 20 квітня 2014 ОСОБА_1 не оскаржує. Оскільки за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, то на підтвердження такої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Така правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18, від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21, від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21. 
Щодо доводів ОСОБА_1 про необхідність зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою позивачки від 13.10.2015 (а.с.3 т.2), що виключає існування його боргу, слід виходити з наступного. 
Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: у першому - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16.
Разом з тим, ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року у справі № 910/11116/19, безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Таким чином, тлумачення статті 601 ЦК України свідчить, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування. Тому сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання.
Встановлено, що заява ОСОБА_2 про зарахування однорідних вимог адресована ОСОБА_1 13.10.2015 року (а.с.3 Т.2), тобто до подання позову у даній справі 03 травня 2017 року, а не під час розгляду, не є предметом розгляду та спростовується поданими позивачем ОСОБА_2 матеріалами. 
Посилання апелянта на можливість взаємного зарахування боргових зобов`язань між сторонами, що може слугувати підставою для відмови в позові, не можна прийняти до уваги, оскільки розписка від 26.07.2013 року є підставою виникнення зобов`язань між сторонами. Крім того, відповідач не надав письмової відповіді на пропозицію такого взаєморозрахунку, і суду не довів виконання ним будь-яких дій для врегулювання взаємних боргових зобов`язань із ОСОБА_2 .. Позиція відповідача стосовно того, що умова розписки про повернення ним боргу позивачу після того, як позивач виплатить йому борг, не виконана, тому немає підстав для стягнення боргу, також суперечить обставинам справи. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 стягнув з ОСОБА_2 суму боргу в судовому порядку. Та обставина, що виконання цього рішення триває, і не закінчено на час розгляду даного спору, не має значення, оскільки ОСОБА_1 реалізував своє право на стягнення боргу з позивача, що в свою чергу, дає право їй звернуться до суду за захистом власного порушеного права. 
Перевіривши справу, колегія суддів погоджується із рішенням суду стосовно розміру суми основного боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року у зв`язку із наведеними вище мотивами, тому не вбачає підстав для скасування або зміни оскарженого рішення і в частині суми стягнутих відсотків за користування позиченими грошима і відсотків за прострочення виконання зобов`язання в строк. 
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Судове рішення, оскаржене ОСОБА_1 , відповідає таким критеріям. 
При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишаються за позивачем. 
Щодо заходів забезпечення позову , то на підставі ст. 158 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, заходи забезпечення позову, накладені ухвалою суду від 09.09.2020, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду від 30.10.2024 законної сили або до повного виконання судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2025 року. 

Судді                                           Є.Є. Мальцева
В.М. Барков
В.А. Девляшевський