ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 р.	Справа № 480/3556/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Труфанової К.М.  
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - Петрищев О.О.,
представника відповідача - Пономарьов І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.10.2024, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602,  по справі № 480/3556/24
за позовом             Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1      
до            Головного управління ДПС у Сумській області                       
          про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішеннь,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Сумській області , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 346618280706 від 01.04.2024;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 34671280706 від 01.04.2024;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 346318280706 від 01.04.2024;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 346418280706 від 01.04.2024,
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
          Позивач та представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у зв`язку з надходженням скарги з приводу використання ФОП ОСОБА_1 праці осіб без оформлення трудових відносин, ГУ ДПС у Сумській області 15.02.2024 прийнято накази № 355-кп та № 357-кп про проведення фактичних перевірок торгівельних місць № 5, № 22 та № 23, що знаходяться на території Центрального ринку м. Суми та господарську діяльність на яких здійснює позивач.
На підставі вказаних наказів та направлень, посадовими особами ГУ ДПС у Сумській області у період з 15.02.2024 по 23.02.2024 проведені фактичні перевірки ФОП ОСОБА_1 за місцем провадження (здійснення) діяльності, за результатами яких складено акти № 1847/18/19/РРО/ НОМЕР_1 та № 1844/18/19/РРО/ НОМЕР_1 про порушення пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України та підпунктів 1, 2 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.
За змістом актів перевірок, 15.02.20224 у торгівельних місцях № 5, № 22 та № 23 розташованих на Центральному ринку в м. Суми, були здійснені контрольні закупки жіночого взуття на суму 1550, 00 грн. та 1700, 00 грн., реалізацію яких здійснили невстановлені особи, без застосування реєстраторів розрахункових операцій та без створення розрахункових документів. Після отримання коштів та представлення посадових осіб податкового органу, ці особи покинули торгівельні місця та пішли в невідомому напрямку.
На підставі висновків актів перевірок, 01.04.2024 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення № 346618280706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 387, 50 грн.; № 34671280706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1020, 00 грн.; № 346318280706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 850, 00 грн.; та № 346418280706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1020, 00 грн.
Не погоджуючись з оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову,  суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку  відповідач діяв правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За приписами п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до п.п. 75.1.3 п.75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Згідно з п. 80.1 ст. 81 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення.
Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Відповідно до п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
Саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.
Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
При цьому, наявна/отримана інформація має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.
Аналіз п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію.
Отже, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації.
Відповідно до пп. 80.2.4 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками.
Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою п.п. 80.2.4 п. 80.2 ст. 80 ПК України, є неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій.
При цьому, відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України однією з обов`язкових умов для початку проведення фактичної перевірки встановлено пред`явлення платнику податків копії наказу про проведення перевірки. Також визначено вимоги до такого наказу, а саме - він має містити: дату видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Судовим розглядом встановлено, що фактичні перевірки ФОП ОСОБА_1 були проведені відповідно до наказів № 355-кп та № 357-кп від 15.02.2024, у зв`язку з надходженням скарги фізичної особи з приводу порушень законодавства при здійсненні розрахункових операцій. (а.с. 48-50).
Як зазначає ГУ ДПС у Сумській області, висновки актів фактичних перевірок про порушення позивачем пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України та підпунктів 1, 2 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” є обґрунтованими, оскільки під час проведення фактичних перевірок були проведені контрольні розрахункові операції у готівковій формі на суму 1550, 00 грн. та 1770, 00 грн., без застосування належним чином зареєстрованого реєстратора розрахункових операцій та без створення розрахункових документів, що підтверджують виконання операцій.
Відповідач звертає увагу на те, що фактичні перевірки у приміщеннях магазинів № 5, № 22 та № 23 були розпочаті та проведені безпосередньо у присутності ФОП ОСОБА_1 . Разом з цим, перед початком проведення фактичних перевірок, йому були пред`явлені направлення на проведення перевірки, службові посвідчення та вручені належним чином завірені копії наказів.   
Водночас, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що вищезазначені накази були вручені ні ФОП ОСОБА_1 , ні особі, яка фактично (зі слів працівница податкового органу) здійснювала розрахункову операцію  перед початком фактичної перевірки, не містять  підпису, що підтверджують дату ознайомлення з наказами.
Крім того, колегія суддів зауважує, що  факти продажу жіночого взуття (чоботи «осінь») на суму 1550, 00 грн. у торгівельному місці № 5, а також чобіт жіночих «дутікі хакі» на суму 1700, 00 грн. у торгівельних місцях №№ 22, 23, господарську діяльність у яких здійснює ФОП ОСОБА_1 , без застосування реєстраторів розрахункових операцій та без створення розрахункового документа, не підтверджені належними доказами.
Як встановлено судовим розглядом та як зазначає сам позивач, операції з реалізації товару ФОП ОСОБА_1 не здійснював та не міг здійснювати, оскільки торгове приміщення № 5 на території Центрального ринку міста Суми 15.02.2024 не використовувалось для продажу товарів (використовувалось як склад) та було зачинено, а сам ОСОБА_1 знаходився в іншому торговому приміщенні. Працю найманих робітників, або інших осіб, без укладання трудового договору позивач для здійснення підприємницької діяльності не використовував. Грошові кошти від працівників податкового органу не отримував та не повертав.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в акті перевірки відсутні підписи свідків, що підтверджуєть проведення розрахункової операції, або роботи торгового місця в цілому. До актів перевірки не додано матеріалів відео фіксації здійснення розрахункової операції.
Нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема фактичних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Невиконання наведених вимог призводить до визнання перевірки незаконною та до відсутності її правових наслідків.
Разом з тим, неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 та Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 826/10069/15.
Недотримання наведених процедурних питань під час проведення податкової перевірки нівелює її наслідки, незалежно від виявлених порушень.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги , те що позивачем до матеріалів справи надано постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 03.04.2024 по справі № 592/3608/24, яка набрало законної сили, відповідно до якої провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1551 КУпАП закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Так, вищезазначеною постановою визначено наступне: « 05.03.2024 до Ковпаківського районного суду м. Суми від Головного управління ДПС у Сумській області надійшли протоколи №130/18-28-07-06 та 132/18/280706 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.155-1 КУпАП.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №130/18-28-07-06 від 23.02.2024, ОСОБА_1 15.02.2024 близько 12:30 на території Центрального ринку м.Суми, торгівельні місця №22, №23, за адресою АДРЕСА_1 , вчинив порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків, а саме проведення розрахункової операції без застосування РРО/ПРРО зареєстрованого належним чином, без видачі розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, а саме було придбано 15.02.2024 одну пару жіночого взуття за ціною 1700,00 грн. Таким чином порушено вимоги п.1,2 ст.3 Закону України від 06.07.95 №265/ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» ( зі змінами та доповненнями).
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №132/18/280706 від 23.02.2024, ОСОБА_1 15.02.2024 о 13:40 на території Центрального ринку м.Суми, торгівельне місце №5, за адресою АДРЕСА_1 , вчинив порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків, а саме проведення розрахункової операції без застосування РРО/ПРРО зареєстрованого належним чином, без видачі розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, а саме було придбано 15.02.2024 одну пару жіночого взуття – чоботи жіночі «Осінь» за ціною 1550,00 грн. Таким чином порушено вимоги п.1,2 ст.3 Закону України від 06.07.95 р.№265/ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» ( зі змінами та доповненнями).
Протокол про адміністративне правопорушення містить посилання на вчинення адміністративного правопорушення ФОП ОСОБА_1 , однак матеріали справи не містять доказів зазначеного і взагалі доказів вчинення адміністративного правопорушення саме ОСОБА_1 , оскільки з показів свідків наданих під час судового розгляду встановлено, що продаж взуття здійснила невстановлена особа, доказів перебування зазначеної особи у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 чи його притягнення до відповідальності за використання найманої праці без оформлення трудових відносин матеріали справи не містять. Крім того матеріали справи не містять доказів вчинення зазначених торгових операцій взагалі, а ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , зважаючи на свої посадові обов`язки, є особами, заінтересованими, в результаті розгляду справи, тому їх пояснення щодо факту здійснення трогової операції не можуть бути визнаними допустимим доказом на підтвердження факту її вчинення.»
Приймаючи вказану постанову , Ковпаківський районний суд м. Суми дійшов висновку, що сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє у категоричній формі зробити беззаперечний і однозначний висновок, що внаслідок дій ОСОБА_1 було порушено встановлений законом порядок проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, тобто про вчинення ним правопорушення, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 155-1 КУпАП. 
Приписами ч. 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин, приходить до висновків, що доводи позивача про недотримання контролюючим органом вимог ПК України, які пред`являються до наказу про проведення фактичної перевірки, є цілком обґрунтованими.
Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.02.2020 у справі №826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
У постанові від 28.09.2022 у справі № 160/2552/21 Верховний Суд зауважив, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формального порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 сформувала правовий висновок, згідно з яким неправомірність дій контролюючого органу з призначення і проведення перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Відповідно, прийняті за наслідками податкової перевірки оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення, за відсутності підстав для проведення такої перевірки, є протиправними та підлягають скасуванню.
У зв`язку з наведеними вище обставинами, оцінка іншим аргументам сторін, які стосуються обсягу та підстав для витребуванння документів для проведення перевірки , меж поведеної перевірки виявлених під час проведення податкової перевірки порушень, не надається.
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що контролюючий орган при виконанні владних повноважень при проведенні перевірок, зобов`язаний діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України, та не допускати згідно зі статтею 21 Податкового кодексу України порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону під час проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки. 
Враховуючи вищенаведне, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову підлягає скасуванню, з прийняттям постанови  про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № 346618280706 від 01.04.2024; податкового повідомлення-рішення № 34671280706 від 01.04.2024; податкового повідомлення-рішення № 346318280706 від 01.04.2024; податкового повідомлення-рішення № 346418280706 від 01.04.2024.
Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки постановою Другого апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу, то відповідно до вимог ст.139 КАС України, понесені позивачем витрати на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області у розмірі 3028 грн. 00 коп.
Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами ч.1 п. 1 ч. 3 ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч.ч. 3-7 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.03.2020 по справі № 140/2323/19.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.
При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", відповідно до яких заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.
Матеріалами справи підтверджено, що на підтвердження розміру витрат представником позивача надано копії : ордеру на надання правничої (правової) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги,свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої/правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, а також враховуючи предмет  позову та обставини справи, колегія суддів вважає що належний та справедливий розмір понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката в суді першої та апеляційної інстанції складає 1500,00 грн.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 по справі № 480/3556/24 скасувати.
Прийняти постанову, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати: податкове повідомлення рішення ГУ ДПС у Сумській області № 346618280706 від 01.04.2024 року про нарахування ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 387,50 грн;  податкове повідомлення-рішення № 34671280706 від 01.04.2024 року про нарахування ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 1020 грн ; податкове повідомлення-рішення № 346318280706 від 01.04.2024 року про нарахування ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 850 грн; податкове повідомлення-рішення № 346418280706 від 01.04.2024 року про нарахування ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 1020 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (ЄДРПОУ 43995469, адреса:40009, м. Суми, вул. Іллінська, 13) на користь ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 3028 грн (три тисячі двадцять вісім) 00 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. (одна тисяча п`ятсот ) 00 коп.   
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  11.02.2025 року