ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/1052/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Амірханяна Р. К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 (суддя Павленко Є. В.)
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2024 (головуючий суддя Тищенко О. В., судді Гончаров С. А., Яковлєв М. Л.)
у справі № 910/1052/23
за позовом першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі 1) Кабінету Міністрів України і 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" і 2) Підприємства з іноземними інвестиціями "Віп-Рент",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Український союз об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення,
про скасування рішень та державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння і визнання недійсним договору оренди,
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача-1 - Шокун О. В., позивача-2 - Павленко А. В., відповідача-1 - Романюк С. П., відповідача-2 - Кісельов Є. В., третьої особи - Косих С. І., прокурор - Штін Д. С.)

ВСТУП
1.          Прокурор звернувся до суду з метою витребування на користь держави нерухомого майна, незаконно зареєстрованого за відповідачем.
2.          Суди попередніх інстанцій, керуючись принципом вірогідності доказів, дійшли протилежних висновків: перша - задовольнила позов, встановивши належність спірного майна державі та безпідставність реєстрації такого за відповідачем, друга - відмовила у зв`язку із недоведеністю прокурором обставин щодо належності спірного майна державі та підставністю реєстрації його відповідачем за собою як помилково не включеної частини до загальної площі приватизованої ним будівлі.
3.          Під час касаційного розгляду справи перед Верховним Судом постало питання правильності оцінки судами попередніх інстанцій наданих сторонами на доведення своїх вимог та заперечень доказів шляхом їх співставлення з огляду на стандарт доказування "вірогідності доказів".
4.          За результатом розгляду касаційної скарги, поданої прокурором, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, про що детально зазначено у цій постанові.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
5.          Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач-1) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - позивач-2) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" (далі - відповідач, скаржник) та Підприємства з іноземними інвестиціями "Віп-Рент" (далі - відповідач-2), в якому просив:
- скасувати рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" Макарова Олега В`ячеславовича від 08.11.2018 № 43945130 та проведену на його підставі реєстрацію змін до запису про реєстрацію права власності відповідача-1 на майновий комплекс, загальною площею 7425,5 кв. м (літери А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К), по вулиця Ямській, 72 у місті Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1560674380000);
- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак Олени Олександрівни від 10.12.2018 № 44498710 та проведену на його підставі 05.12.2018 державну реєстрацію права власності відповідача-1 на майновий комплекс, загальною площею 8 631,1 кв. м (літери А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К, Д, Н), по вулиці Ямській, 72 у місті Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1716205780000);
- витребувати у відповідача-1 на користь держави в особі позивача-1 нежитлову будівлю - виробничого корпусу № 2, літера "Б", загальною площею 904 кв. м, за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем-1, як нежитлові приміщення, загальною площею 905,46 кв. м, що є частиною приміщень нежитлової будівлі літери Г, загальною площею 2 215,3 кв. м, яка входить до складу майнового комплексу, загальною площею 8 631,1 кв. м (літера А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К, Д, Н), по вулиці Ямській, 72 у місті Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1716205780000);
- визнати недійсним договір оренди від 16.12.2019 № 16/12-2019-ОР, укладений між відповідачами, предметом якого є нежитлові офісні приміщення, загальною площею 905,46 кв. м по вулиці Ямській, 72 у місті Києві.
6.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки внаслідок проведення 08.11.2018 та 05.12.2018 незаконної державної реєстрації за відповідачем-1 права власності на майновий комплекс по вулиці Ямській, 72 у місті Києві до складу цього комплексу незаконно було включено спірне державне майно, а саме: приміщення виробничого корпусу № 2, загальною площею 904,00 кв. м, що розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, такі реєстраційні дії підлягають скасуванню, спірне майно - витребуванню з незаконного володіння відповідача-1, а договір оренди, укладений між відповідачами - визнанню недійсним в судовому порядку.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
7.          Господарський суд міста Києва рішенням від 13.06.2024 позов задовольнив частково та витребував у відповідача-1 на користь держави в особі позивача-1 нежитлової будівлі; в іншій частині позовних вимог - відмовив.
8.          Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що:
- було внесено зміни до запису про реєстрацію права власності відповідача-1 на об`єкт нерухомого майна загальною площею 6 522,7 кв. м, а саме: збільшено площу вказаної нежитлової будівлі в частині літери "Г" з 1 312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м, та відповідно, збільшено загальну площу об`єкта вказаної нерухомості 7 425,5 кв. м.
При порівнянні технічного паспорту нежитлової будівлі державної форми власності загальною площею 904 кв. м, виготовленого Комунальним підприємством Київської міської ради "Бюро технічної інвентаризації" на замовлення третьої особи, а також поданого відповідачем-1 для здійснення оскаржуваної реєстраційної дії технічного паспорту, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості", вбачається, що площа нежитлової будівлі літера "Г" (1 312,5 кв. м), право власності на яку зареєстровано за відповідачем-1, фактично збільшено за рахунок спірного державного майна - приміщення виробничого корпусу № 2, загальною площею 904 кв. м;
- в матеріалах справи наявний висновок проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102060000079 судової будівельно-технічної оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022, згідно з якою нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2 (в технічному паспорті КМ БТІ - літера "Б") загальною площею 904,0 кв. м, що є державною власністю, та нежитлові приміщення загальною площею 905,46 кв. м, що є частиною приміщень нежитлової будівлі літери "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м, зареєстровані за відповідачем-1, є одним і тим же об`єктом нерухомості. З поданого відповідачем-1 експертного висновку вбачається, що експертом при проведенні дослідження встановлено саме факт відсутності тотожності будівлі літери "Б" загальною площею 904 кв. м, та будівлі літери "Г" загальною площею 2 215,3 кв. м в цілому, що взагалі не є предметом доказування у даному спорі. Спірне майно було включено до складу належного відповідачу-1 майнового комплексу саме на підставі технічного паспорту, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості", однак експертом саме ця технічна документація не порівнювалась. При цьому, вихід експерта на місце розташування майна та його візуальний огляд не проводився;
- судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 у справі № 5011-62/6746-2012 за позовом відповідача-1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ладобуд" про визнання права власності та розірвання договору, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 та Вищого господарського суду України від 04.09.2013, за відповідачем-1 визнано право власності на майновий комплекс загальною площею 6 522,7 кв. м, зокрема, літера "Г" загальною площею 1 312,5 кв. м. У справі № 40/35 за позовом позивача-2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007" про розірвання договору оренди та повернення майна, яке набрало законної сили, цілісний майновий комплекс за актом приймання-передачі від 03.07.2012 було повернуто позивачу-2 та одночасно передано третій особі як балансоутримувачу;
- в матеріалах справи є договір оренди від 24.06.2008 № 4058, укладений між позивачем-2, за погодженням з третьою особою, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", з якого вбачається, що цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу третьої особи, до складу якого входила спірна нежитлова двоповерхова будівля, площею 904,0 кв. м - виробничий корпус № 2, літера "Б", був переданий в оренду зазначеному суб`єкту господарювання.
При цьому ще 31.08.2000 між позивачем-2 та відповідачем-1 укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу (нежилі будівлі) № 707, за умовами якого останнє в рамках процедури приватизації набуло право власності на майновий комплекс загальною площею 3 010,7 кв. м, що складався з нежитлових будівель літер АА, Б, В, Г, Ж, 3, К, І, Л, М.
9.          Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що:
- звернення прокурора з вимогами про скасування відповідних рішень державних реєстраторів та вчинених на їх підставі реєстраційних дій, не підлягає задоволенню, оскільки такі рішення вже вичерпали свою дію. Натомість, задоволення віндикаційного позову Прокурора саме по собі є підставою для внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності держави на спірне майно. При цьому, судом також враховано те, що Прокурор просить про скасування відповідних реєстраційних дій стосовно всього належного Товариству нерухомого майна в цілому, що дорівнює 7 425,5 кв. м (перша реєстраційна дія) та 8 631,1 кв. м (друга реєстраційна дія), а не тільки в частині належного державі майна;
- оскаржуваний договір є нікчемним в силу закону, а відтак не потребує визнання недійсним в судовому порядку.
10.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 19.09.2024 рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив повністю.
11.          Апеляційний суд керувався тим, що:
- матеріали справи не містять жодних доказів присвоєння будь-яким об`єктам нерухомого майна адреси: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, як не містять і матеріали справи виділення такого об`єкту, як окремого об`єкту, з приватизаційної маси відповідного підприємства;
- згідно з інформацією, яка міститься в листі позивача-2 від 25.07.2022 № 30-10/2605, майно цілісного майнового комплексу Завод "Побутмаш" було приватизовано у 2000 році, і позивач-2 зазначав, що однак будівля, яка у 1992 році передана на баланс третьої особи, до приватизаційної маси - не включалась.
Проте, вказаний лист не є належним та допустимими доказом в підтвердження приналежності спірного майна саме до державного, адже як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять жодних доказів присвоєння будь-яким об`єктам нерухомого майна адреси: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, як не містять і матеріали справи виділення такого об`єкту, як окремого об`єкту, з приватизаційної маси відповідного підприємства;
- виробничий корпус літери "Г" було включено в склад приватизованого майна. В свою чергу, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що будівля, яка у 1992 році передана на баланс третій особі, до приватизаційної маси не включалась, і вказана обставина спростовується сукупністю доказів, які є більш вірогідними в підтвердження входження спірної будівлі у склад приватизаційної маси (договір купівлі-продажу майнового комплексу (нежилих будівель) від 31.08.2000 № 707, з описом відповідного майна, акт приймання-передачі до нього, відсутність в договорі і акті відомостей про невходження частини будівель, зокрема і спірної, до складу приватизаційної маси), як і відсутність доказів присвоєння будь-яким об`єктам нерухомого майна адреси: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, як не містять і матеріали справи виділення такого об`єкту, як окремого об`єкту, з приватизаційної маси відповідного підприємства.
Зазначення у цьому договорі площі літери "Г" в розмірі 207,4 кв. м не є підставою для висновку, що спірний виробничий корпус № 2, який стверджується своїм місцезнаходженням за адресою по вул. Ямській, 72-А у м. Києві, не увійшов до приватизаційної маси майна зазначеного державного підприємства, та залишився у державній власності та перебував на балансі та у фактичному користуванні третьої особи;
- договір оренди від 24.06.2008 № 4058, укладений між позивачем-2, за погодженням з третьою особою, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", як і акт приймання - передачі до нього, не містить жодних відомостей про розшифровку майна, яке передається в оренду, зокрема і виробничий корпус, який на даний час значиться за адресою по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б", як і не містить відомостей і про передачу в оренду у будь-яких об`єктів по вул. Якіра, 72. У вказаному договору містяться відомості про передачу основних засобів та грошових коштів, без розшифровки складу таких засобів.
В свою чергу, згідно з додатком - переліком майна, що надається в оренду, у ньому містяться відомості про те, що в оренду передається: виробничий корпус по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б", за інвентарним номером 2, швейні машинки (інвентарні номери 123. 124, 118), принтер, комп`ютер, монітор, факс панасонік, комп`ютер ККЕ 00110,01,монітор, принтер, 3 столи, тумба, 3 робочих місця перукарських, робоче місце косметика, 3 крісла перукарських. Проте, дослідивши вказаний додаток-перелік, судом апеляційної інстанції встановлено, що він не містить ні підписів осіб, уповноважених погоджувати такий перелік, як не містить і печаток осіб, уповноважених на передачу майна, а отже не документом в розумінні вимог цивільного законодавства, який може підтверджувати певні обставини, зокрема і те, що в оренду було передано відповідний об`єкт нерухомості.
Копії договору оренди від 24.06.2008 № 4058, акт приймання-передачі до нього, додаток - перелік майна, визнаються судом апеляційної інстанції неналежними та недопустимими доказами обставини приналежності виробничого корпусу по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б" до майна, яке не увійшло до приватизаційної маси цілісного майнового комплексу, та було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", як державне.
Вказаний договір оренди було розірвано в судовому порядку згідно з рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35 за позовом позивача-2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", за участі третьої особи, про розірвання договору оренди та повернення майна, проте, вказаним судовим актом, який набрав законної сили, зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007" повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна по місту Києву орендоване майно - цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу третьої особи "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А, без ідентифікації такого, без зазначення у резолютивній частині його чітких ідентифікуючих ознак. Так само, і у акті приймання-передачі від 03.07.2012 на виконання вказаного рішення, не зазначено ознак (характеристик) відповідного майна та інших його ознак;
- дослідження правомірності підстав здійснення відповідачем-1 перепланування приміщення, в результаті якого його площа збільшилась з 1 312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м за рахунок помилково не включеної до загальної площі частини будівлі, - не входить до предмету дослідження в контексті спірних правовідносин у даному спорі, адже судом апеляційної інстанції у даному проваджені досліджується питання наявності або відсутності у спірного майна правового статусу державного майна, підстави його набуття учасниками спору, а не здійсненні дії щодо перепланування або зміни об`ємних показників належного відповідачу-1 майна;
- дослідивши висновок проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102060000079 судової будівельно-технічної оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022 № 47/21, суд апеляційної інстанції встановив, що експертом при його складанні зроблено висновок, що нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2 (в технічному паспорті КМ БТІ - літера "Б") загальною площею 904 кв. м, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, є державною власністю, а отже в цій частині висновок експерта виходить за межі його спеціальних знань, а тому такий висновок не може бути прийнятий судом в якості належного доказу. Крім того, згідно з вказаним висновком, експерт досліджував технічний паспорт від 03.12.2018, а прокурор у позові наголошував, що реєстраційні дії відбулися на підставі технічного паспорту, виготовленому 16.01.2018, який в матеріалах справи відсутній. Проте, суд апеляційної інстанції враховує, що технічний паспорт у будь-якому випадку, не може слугувати єдиним доказом в підтвердження наявності або відсутності майнових прав на певне майно.
Касаційна скарга
12.          Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить постанову апеляційного суду скасувати повністю, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
13.          Скаржник в якості підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на пункти 1, 3 і 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказуючи, зокрема, на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 25, 34 Закону Української РСР "Про власність", статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 2,12 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", пункту 5 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000 у правовідносинах щодо витребування майна, яке не увійшло до складу приватизованого індивідуально визначеного майна, проте через 18 років було зареєстровано на праві власності покупцем.
14.          Скаржник наголошує, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови не враховано висновок Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20 у подібних правовідносинах щодо витребування державного майна, стосовно застосування положень статей 387, 388 ЦК України, згідно з яким для правильного вирішення спору про витребування майна суду слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно у позивача; факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.
15.          Також, на думку скаржника, оскаржувана постанова прийнята без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, згідно з яким, якщо чинне на момент виникнення права власності на нерухоме майно законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації цього права, відсутність державної реєстрації, у цьому випадку, не впливає на правовий статус об`єктів нерухомості.
16.          Скаржник звертає увагу, що ухвалюючи оскаржувану постанову та надаючи перевагу більш "вірогідним доказам відповідача щодо правомірності набуття спірного майна", суд апеляційної інстанції в порушення статей 79, 86, 236 ГПК України не дослідив та не надав відповідної оцінки зібраним у справі доказам прокурора, які підтверджують обставини належності спірного майна до державної власності, зокрема: наказ Укрсоюзсервісу від 30.03.1992 № 12 Про передачу спірного майна з балансу Заводу "Побутмаш" на баланс Укрсоюзсервісу, як органу управління його майном; акт передачі основних фондів від 08.04.1992; дані інвентаризаційної справи № 37665, заведеної Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" 08.10.2007 на виробничий корпус № 2 по вул. Ямській, 72-А у м. Києві; договір оренди державного майна від 24.06.2008; наказ Фонду державного майна України від 25.05.2009 № 761, яким спірне майно включалось до переліку об`єктів державної власності, що підлягали приватизації групи "А"; судові рішення у справі № 40/35 про розірвання договору оренди та повернення державного майна; акт приймання-передачі від 03.07.2012; акт державного виконавця від 25.04.2012; наказ Фонду державного майна України від 11.04.2013 № 481; висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022 № 47/21.
17.          Також суд апеляційної інстанції, в порушення статей 75, 86 ГПК України не дослідив та не надав оцінку преюдиційним фактам, встановленим рішеннями судів у справі № 5011-62/6746-2012, якими за відповідачем-1 було визнано право власності, зокрема, на будівлю літера "Г", загальною площею лише 1 312,5 кв. м, а не 2 215,3 кв. м, тобто без включення до площі вказаної будівлі площі спірного майна, а також у справі № 910/3508/22, якими встановлено обставини перебування спірного майна на балансі третьої особи.
18.          Також, за доводами скаржника, апеляційним судом в порушення статей 86, 236 ГПК України взагалі не досліджено та не надано оцінку наявним в матеріалах справи інформаційним довідкам з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що вказаний договір не подавався відповідачем-1 державному реєстратору як правоустановлюючий документ на спірне нерухоме майно та відсутній в матеріалах реєстраційної справи.
19.          Крім того, зазначаючи про правомірність набуття відповідачем-1 права власності на спірне майно на підставі договору, в якому таке майно відсутнє, суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки документам, які надано відповідачем при реєстрації права власності через 18 років після укладення договору купівлі-продажу від 31.08.2000, зокрема довідкам про технічні показники та технічним паспортам (у тому числі неіснуючим) та фактам відсутності в реєстраційній справі будь-яких правовстановлюючих документів, як то договори, або документи, що підтверджують проведення будівельних робіт в установленому законом порядку.
Позиція інших учасників справи
20.          Відповідач-1, у строк, встановлений Судом, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
21.          Відповідач-1 у своєму відзиві на касаційну скаргу наголошує, що скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження постанову суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не зазначає в чому саме полягає подібність правовідносин, які були предметом розгляду Верховного Суду у справах № 925/1288/20 та № 19/028-10/13 з правовідносинами, що виникли між сторонами у цій справі. Право власності на спірне майно у відповідача-1 виникло у 2000 році на підставі договору-купівлі продажу з подальшим проведенням реконструкції та збільшенням площі майнового комплексу, в той час як у справі 19/028-10/13 спір стосувався комунального майна, право власності на яке було набуто у 2009 році на підставі рішення виконавчого комітету, а у справі № 925/1288/20 право власності у відповідача виникло у 2020 році, предметом спору у зазначеній справі взагалі були приміщення цивільної оборони й укриття.
22.          Відповідач-1 стверджує, що у касаційній скарзі не наведено жодних конкретних обставин у чому саме проявлялось неправильне застосування судом попередньої інстанції положень статей 387 та 388 ЦК України, а лише формально зазначено про невідповідність висновків оскаржуваної постанови апеляційного суду висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.
23.          При цьому відповідач-1 посилається на ряд постанов Верховного Суду, в яких викладено висновки про врахування судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України як підстави для касаційного оскарження судового рішення, від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, від 30.05.2024 по справі № 923/1281/20, від 14.12.2021 у справі № 916/112/20, від 14.03.2024 по справі № 910/9529/22.
24.          Відповідач-1, проаналізувавши доводи касаційної скарги, викладені скаржником в обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених положеннями пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що з урахуванням предмета і підстав позову судом апеляційної інстанції було встановлено, що обставини добросовісного набуття у власність спірної будівлі, окрім того, весь цей час відповідач-1 відкрито володів цим спірним майном. Зокрема, судом апеляційної інстанції, на підставі повного та всебічного аналізу доказів та усіх обставин справи було встановлено, що двоповерхова нежитлова будівля - виробничий корпус № 2, літера "Б", загальною площею 904 кв. м, яка знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, не належить до об`єктів державної власності та не перебуває на балансі третьої особи, адже на виконання наказу третьої особи від 30.03.1992 № 12 директором Заводу "Побутмаш" Дементьевим Ю. В. з балансу заводу на баланс третьої особи, як органу управління його майном, безоплатно передано виробничий корпус № 2 (840 кв. м) з прилеглою до нього територією, розташованого по вул. Ямській, 72, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту передачі основних фондів від 08.04.1992, підписаного вказаними сторонами, а отже, відповідний виробничий корпус передано на баланс третьої особи з прилеглою до нього територією (без розмежування відповідних площ), проте, він залишився у державній власності, і при приватизації відповідного майна Фондом державного майна України було реалізовано повноваження по його продажу в складі майнового комплексу, про що укладено відповідний договір купівлі-продажу майнового комплексу (нежилих будівель) від 31.08.2000 № 707, на підставі якого відповідач-1 набув права власника спірного майна. В подальшому, відповідач-1, в силу приписів статей 317, 319, 321 ЦК України, реалізовував повноваження власника спірного майна, зокрема і вчиняв дії стосовно державної реєстрації технічних показників належного йому нерухомого майна, та здійснював відповідну державну реєстрацію таких змін, що не суперечить вимогам закону.
25.          Враховуючи правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та відсутність порушення норм процесуального права, відповідач-1 зазначає, що доводи касаційної скарги щодо необхідності надання судом касаційної інстанції правового висновку є безпідставними, такі ж висновки, за доводами відповідача-1, викладені в постанові Верховного Суду від 07.11.2024 у справі № 910/16494/23.
26.          Крім того, щодо порядку застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, відповідач-1, з посиланням на постанови Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 910/18851/19, від 15.11.2022 у справі № 902/19/22, від 21.06.2022 у справі № 904/5663/21, від 16.11.2021 у справі № 922/3447/20, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, від 05.11.2020 у справі № 922/3472/19, від 10.11.2020 у справі № 912/441/18, від 19.11.2020 у справі № 912/217/18, зазначає, що самі по собі доводи скаржника про недослідження судом апеляційної інстанції доказів є недостатніми для скасування оскарженої постанови та повинні бути відхилені, так як вони наведені без підтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
27.          Третя особа, у строк, встановлений Судом, подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
28.          Стосовно висновку суду апеляційної інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів про виділення виробничого корпусу № 2 як окремого об`єкта з приватизаційної маси Державного підприємства "Завод "Побутмаш", що свідчить про набуття права власності відповідачем-1 на виробничий корпус № 2 площею 904 кв. м при проведенні у 2000 році приватизації майнового комплексу Державного підприємства "Завод "Побутмаш", площею 3 010,7 кв. м, по вул. Ямській, 72 у м. Києві (адміністративно-виробничого корпусу літ. "АА" площею 1 510,8 кв. м; виробничого корпусу літ. "Б" площею 659,8 кв. м; виробничого корпусу літ. "В" площею 185,2 кв. м; виробничого корпусу літ. "Т" площею 207,4 кв. м; виробничого корпусу літ. "Ж" площею 33,4 кв. м; підсобної літ. "З" площею 5,5 кв. м; виробничої будівлі літ. "К" площею 52,1 кв. м; склад літ. "І" площею 78,1 кв. м; виробничої будівлі літ. "Д" площею 76,7 кв. м; виробничої будівлі літ. "М" площею 201,7 кв. м), третя особа звертає увагу, що за договором купівлі-продажу нежилих будівель від 31.08.2000 відповідач-1 сплатив за відчужуване нерухоме майно загальною площею 3 010,7 кв. м 1 015 510 грн, в тому числі за будівлю літ. "Г" площею 207,4 кв. м. Отже, із змісту вказаного договору купівлі-продажу нежилих будівель від 31.08.2000 спірний виробничий корпус № 2 площею 904 кв. м не увійшов до переліку відчужуваного майна за цим договором купівлі-продажу і не оцінювався при проведенні приватизації.
29.          Третя особа наголошує, що виробничий корпус № 2 площею 840 кв. м (з урахуванням сходів - 904 кв. м) був виділений у 1992 році із складу майнового комплексу Державного підприємства "Завод "Побутмаш" відповідно до наказу третьої особи (органа управління цього заводу) від 30.03.1992 № 12, тобто за 8 років до проведення приватизації відповідачем-1 окремо визначеного майна цього заводу у 2000 році. Передача виробничого корпусу № 2 відбулася з балансу Державного підприємства "Завод "Побутмаш" на баланс третьої особи за актом прийому-передачі від 08.04.1992 із збереженням статусу державного майна. У 2008 році виробничий корпус № 2 у складі цілісного майнового комплексу відокремленого структурного підрозділу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу" був переданий Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007" (договір оренди № 4058 ЦМК від 24.06.2008). У 2012 році на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 року № 40/35 договір оренди від 24.06.2008 № 4058 ЦМК був розірваний і Регіональне відділення Фонду державного майна України по міста Києву повернуло виробничий корпус № 2 у складі цілісного майнового комплексу третій особі. 3 2012 року по даний час виробничий корпус № 2 площею 904 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А знаходиться на балансі третьої особи як державне майно. Тобто, матеріали справи свідчать про те, що виробничий корпус № 2 площею 904 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А був виділений у 1992 році з приватизаційної маси нерухомого майна, яке відноситься до Державного підприємства "Завод "Побутмаш" за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, і не був викуплений у 2000 році відповідачем-1.
30.          Також третя особа вважає, що суд апеляційної інстанції взагалі безпідставно прирівнює окремо визначені об`єкти нерухомого майна, які були приватизовані відповідачем-1 у 2000 році за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, до поняття "цілісний майновий комплекс". В матеріалах справи відсутні докази того, що на об`єкти нерухомого майна, які розміщуються за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, відповідно до законодавства розповсюджується поняття "цілісний майновий комплекс". Також текст договору купівлі-продажу від 31.08.2000 не містить даних про приватизацію відповідачем-1 саме цілісного майнового комплексу по вул. Ямській, 72 у м. Києві.
31.          Крім того, за доводами третьої особи, доказом незаконної передачі в оренду державного майна є висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022, згідно з яким виробничий корпус № 2 площею 904 кв. м і об`єкт оренди площею 905,46 кв. м є одним і тим же об`єктом нерухомого майна.
32.          Стосовно висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для втручання у право власності відповідача-1 на мирне володіння спірним майном, то третя особа вважає, що відповідач-1 не є належним добросовісним набувачем державного майна - виробничого корпусу № 2, а тому посилання суду апеляційної інстанції на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує захист права особи на володіння майном, набутим законним шляхом, є недоречним.
33.          Також третя особа вважає, що ефективним способом захисту порушеного права власності держави на виробничий корпус площею 904 кв. м є вимога про скасування незаконної державної реєстрації права власності на майновий комплекс площею 7 425,5 кв. м і площею 8 631,1 кв. м у поєднання з вимогою про витребування державного майна - виробничого корпусу площею 904 кв. м із незаконного володіння відповідача-1.
34.          До того ж, третя особа стверджує, що висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору оренди приміщення площею 905,46 кв. м, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 недійсним, є неправильним. Визнання недійсним договору оренди приміщення площею 905,46 кв. м, укладеного між відповідачами, є належною підставою для відшкодування відповідачем-1 збитків, яких держава зазнала у зв`язку з отриманням відповідачем-1 від відповідача-2 орендної плати за незаконну передачу в оренду спірного майна, що є державною власністю. Крім того, в разі невизнання судом спірного договору оренди недійсним можливі наслідки реалізації пункту 10.6 цього договору оренди (10.6. при відчуженні орендодавцем об`єкта оренди до нового власника переходять його права і обов`язки за цим договором).
35.          Позивач-2, поза межами строку, встановленого Судом, подав до Верховного Суду пояснення на касаційну скаргу, в якому просить рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
36.          Позивач-1, поза межами строку, встановленого Судом, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить продовжити йому процесуальний строк на подання відзиву на касаційну скаргу, касаційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.
37.          За змістом частин першої та другої статті 119 ГПК України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом, а встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
38.          Згідно з частиною четвертою статті 294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
39.          Верховний Суд зазначає, що строк на подання відзиву на касаційну скаргу встановлюється судом та відповідно до вимог процесуального закону може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, тому клопотання позивача-1 про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу не підлягає задоволенню.
40.          Враховуючи викладене, Суд залишає без розгляду поданий позивачем-1 та позивачем-2 відзив на касаційну скаргу та не надає оцінку викладеним у них доводам.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
41.          На виконання постанов Ради Міністрів Української РСР від 07.08.1990 № 170 та від 11.02.1991 № 26 було створено Укрсоюзсервіс та затверджено перелік об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення, функції по управлінню якими, як державним майном, було покладено на Укрсоюзсервіс, зокрема, управління майном Київського дослідно-експериментального заводу (на даний час - Заводу "Побутмаш").
42.          Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506-VІІ до введення в дію Закону Української РСР "Про роздержавлення майна" встановлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками якого є органи державної влади і управління.
43.          На виконання наказу Укрсоюзсервісу від 30.03.1992 № 12 директором Заводу "Побутмаш" Дементьевим Ю. В. з балансу заводу на баланс Укрсоюзсервісу, як органу управління його майном, безоплатно передано виробничий корпус № 2 (840 кв. м) з прилеглою до нього територією, розташованого по вулиці Ямській, 72, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією акта передачі основних фондів від 08.04.1992, підписаною вказаними сторонами.
44.          08.04.1992 між директором Заводу "Побутмаш" Дементьевим Ю. В. та віце-президентом "Укрсоюзсервісу" Ковтуном В. К. підписано та посвідчено печатками Протокол про порядок передання Укрсоюзсервісу виробничого корпусу № 2 та прилеглої території, зокрема узгоджено, що на території, яка передається Укрсоюзсервісу зберігаються об?єкти заводу: трансформаторна підстанція (постійно), бойлерна (постійно), гальванічне відділення до 01.01.1993, склад комплектуючих на 2 поверсі корпуса № 2 - до 01.08.1992, відділення координатної на 1 поверсі корпусу № 1 - до 01.08.1992.
45.          В матеріалах справи наявний біржовий контракт від 12.11.2003, укладений між Заводом "Побутмаш", як продавцем, та відповідачем-1, від імені якого діяло Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Анатоль+", як покупцем, згідно з яким покупцем було придбано трансформаторну підстанцію ТП-16-12, 1951 року випуску, розташований по вулиці Ямська, 72 у місті Києві, яку було передано за відповідним актом станом на 15.01.2004.
46.          Постановою позивача-1 від 18.09.1993 № 750 "Про стабілізацію діяльності підприємств та організацій побутового обслуговування населення" до завершення приватизації та створення ринкової інфраструктури сфери послуг покладено, як виняток, на Укрсоюзсервіс функції координації діяльності підприємств і організацій служби побуту незалежно від форм власності, пов?язаної з розвитком побутових послуг. Також було передано на вказаний період до сфери управління Укрсоюзсервісу підприємства, організації та установи (згідно з додатком у тому числі Заводу "Побутмаш"), засновані на загальнодержавній власності, що становлять інфраструктуру служби побуту і перебувають у сфері управління органів державної виконавчої влади (пункт 1).
47.          31.08.2000 між позивачем-2, як продавцем, та відповідачем-1, як покупцем, укладено договір в рамках процедури приватизації, згідно з яким відповідач-1 придбав майновий комплекс за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, загальною площею 3 010,7 кв. м, що складався з конкретного переліку нежитлових будівель літер: АА - площею 1 510,8 кв. м, Б - площею 659,8 кв. м, В - площею 185,2 кв. м, Г- площею 207,4 кв. м, Ж - площею 33,4 кв. м, З - площею 5,5 кв. м, К- площею 52,1 кв. м, І - площею 78,1 кв. м, Л - площею 76,7 кв. м, М - площею 201,7 кв. м. В договорі вказано, що майновий комплекс належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Київською міською державною адміністрацією 29.08.2000 МК № 010003448 згідно з наказом "Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна" від 29.08.1999 № 495-В.
48.          01.08.2000 між позивачем-2, як продавцем, та відповідачем-1, як покупцем, підписано Акт прийому-передачі майнового комплексу (нежилих будівель) до договору від 31.08.2000, згідно з яким продавцем передано, а покупцем прийнято майновий комплекс за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, загальною площею 3 010,7 кв. м, що складався з конкретного переліку нежитлових будівель літер: АА - площею 1 510,8 кв. м, Б - площею 659,8 кв. м, В - площею 185,2 кв. м, Г - площею 207,4 кв. м, Ж - площею 33,4 кв. м, З - площею 5,5 кв. м, К- площею 52,1 кв. м, І - площею 78,1 кв. м, Л - площею 76,7 кв. м, М - площею 201,7 кв. м, капітальні прибудови - навеси.
49.          17.03.2004 постановою позивача-1 № 336 "Про деякі питання підвищення ефективності використання державного майна" визнано такими, що втратили чинність пункти 1 та 2 постанови позивача-1 від 18.09.1993 № 750 та доручено Фонду державного майна України забезпечити в установленому порядку здійснення приватизації майна державних підприємств, що перебувають у сфері управління Укрсоюзсервісу.
50.          24.06.2008 між позивачем-2, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", як орендарем, укладено договір оренди цілісного майнового комплексу № 4058 ЦМК, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", склад і вартість якого визначено відповідним актом оцінки, зведеним актом інвентаризації та передавальним балансом підприємства станом на 31.05.2008: основні засоби за вирахуванням зносу - 4  508  426 грн, грошові кошти - 347 грн (пункт 1.1), після укладення цього договору орендар приєднує до свого майна підприємство (відокремлений структурний підрозділ Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу") у частині активів та пасивів останнього, переданих відповідно до розподільчого балансу підприємства (пункту 1.5).
51.          24.06.2008 між позивачем-2, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", як орендарем, підписано акт приймання-передачі орендованого майна, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування необоротні активи цілісного майнового комплексу відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", склад і вартість якого визначено відповідним актом оцінки станом на 31.05.2008 та затвердженого начальником позивача-2 від 17.06.2008: основні засоби за вирахуванням зносу - 4 508 426 грн, грошові кошти - 347 грн, згідно з додатком - переліком майна, що надається в оренду.
52.          Згідно з додатком до договору № 4058 ЦМК від 24.06.2008 - переліком майна, що надається в оренду, зазначено, що в оренду передається: виробничий корпус по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б", за інвентарним номером 2, швейні машинки (інвентарні номери 123. 124, 118), принтер, комп`ютер, монітор, факс панасонік, комп`ютер ККЕ 00110,01, монітор, принтер, 3 столи, тумба, 3 робочих місця перукарських, робоче місце косметика, 3 крісла перукарських.
53.          Наказом Фонду державного майна України від 25.05.2009 № 761 цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервіс" по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві включено до переліку об`єктів державної власності групи "А", тобто до таких, які перебувають в оренді та підлягають приватизації шляхом викупу.
54.          Після розірвання вищезазначеного договору оренди в судовому порядку, на виконання відповідного рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35 за позовом Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", за участі третьої особи, - Укрсоюзсервісу, про розірвання договору оренди та повернення майна, яке набрало законної сили в передбаченому законом порядку, цілісний майновий комплекс за адресою по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві за актом приймання-передачі від 03.07.2012 було повернуто позивачу, та одночасно, передано третій особі, як балансоутримувачу. Зазначена обставина підтверджується актом державного виконавця від 25.04.2012, копія якого наявна в матеріалах справи.
55.          Також 25.04.2012 начальником позивача-2 затверджено протокол засідання спільної комісії з інвентаризації, оцінки та розмежування майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", що орендує цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", створеної наказом начальника позивача-2 від 28.01.2011 № 129 та змінами до наказу від 23.04.2012 № 680, в якому комісією проведено інвентаризацію основних засобів цілісного майнового комплексу відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", яке за рішенням господарського суду повертається у державну власність станом на 25.04.2012, зокрема у відповідній відомості до протоколу вказано нерухоме майно - виробничий комплекс по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві, яке відображено також у інвентаризаційному описі основних засобів від 25.04.2012.
56.          03.07.2012 між позивачем-2, як орендодавцем, третьою особою, та Заставенко О. І., який є відповідальним за зберігання майна цілісного майнового комплексу відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35, зокрема після припинення договору оренди від 24.06.2008 № 4058 ЦМК, складено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу" по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві, за яким позивачем-2 прийнято і одночасно передано майно третій особі, зокрема описане в акті від 25.04.2012, інвентаризаційному описі основних засобів станом на 25.04.2012, протоколі спільної комісії від 25.04.2012 № 1, відомості розрахунку основних залишків, які зокрема визначено додатками до даного акту.
57.          Наказом Фонду державного майна України від 11.04.2013 № 481 майно по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві було виключено з переліку об`єктів державної власності групи "А", тобто з таких, які перебувають в оренді та підлягають приватизації шляхом викупу.
58.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 у справі № 5011-62/6746-2012, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ладобуд" про визнання права власності та розірвання договору, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 та Вищого господарського суду України від 04.09.2013, за позивачем визнано право власності на майновий комплекс по вулиці Ямській, 72 в місті Києві, загальною площею 6 522,7 кв. м, а саме: літера "А", загальною площею 2 763,8 кв. м; літера "А1", загальною площею 426,3 кв. м; літера "А2", загальною площею 599,2 кв. м; літера "Б", загальною площею 1 312,4 кв. м; літера "Г", загальною площею 1 312,5 кв. м; літера "Ж", загальною площею 24,4 кв. м; літера "К", загальною площею 84,1 кв. м.
59.          У вищевказаному рішенні суду встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Тісо" набуло право власності на об`єкт, що виник у результаті проведеної ним реконструкції існуючих будівель по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, внаслідок чого існуюча площа майнового комплексу - 3 010,7 кв. м збільшилася до 6 522,7 кв. м, що підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого 10.02.2008 Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" на майновий комплекс, загальною площею 6 522,7 кв. м.
60.          На підставі вказаного судового рішення, 24.05.2018 державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства "Новозаводське" Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповичем І. В. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Тісо" було зареєстровано право власності на майновий комплекс, загальною площею 6 522,7 кв. м, який розташований за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72 в місті Києві (реєстраційний номер нерухомого майна 1560674380000, рішення про державну реєстрацію з відкриттям розділу 41265522).
61.          У подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю "Тісо" 08.11.2018 подано до Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 31075840.
62.          08.11.2018 на підставі вищевказаної заяви державним реєстратором Київської філії Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" внесено зміни до запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (рішення про внесення змін до запису № 43945130), а саме: збільшено площу нежитлової будівлі літера "Г" з 1 312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м, та відповідно, збільшено загальну площу об`єкта нерухомості - до 7 425,5 кв. м.
63.          Згідно з наявної в матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2022, підставою внесення вказаних змін стала довідка про показники об`єкта нерухомого майна від 04.11.2018 року № 041118, видана Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості", а також технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, виготовлений цим же суб`єктом господарювання 16.01.2018. З наявного в матеріалах даної справи тексту вищевказаної довідки вбачається, що загальна площа нежитлової будівлі літера "Г" по вулиці Ямській, 72 у місті Києві збільшилась з 1 312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м за рахунок помилково не включеної до загальної площі частини будівлі, що не належить до категорії самочинного будівництва та не потребує введення в експлуатацію.
64.          05.12.2018 державним реєстратором Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак О. О. на підставі висновку щодо технічної можливості об`єднання об`єктів нерухомого майна від 03.12.2018 за № 0312188 та заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" від 05.12.2018 відкрито новий розділ та проведено державну реєстрацію права власності вказаного на нерухоме майно - майновий комплекс, загальною площею 8 631,1 кв. м (літери А, А1, А2, Б, В, Г, Ж, К, Д, Н), по вулиці Ямській, 72 у місті Києві (реєстраційний номер нерухомого майна № 1716205780000, рішення про державну реєстрацію від 10.12.2018 № 44498710). У результаті проведення вказаної реєстраційної дії загальна площа майнового комплексу відповідача-1 збільшилась у зв`язку з реєстрацією нових (об`єднаних) будівель - з літерами "К" та "Н".
65.          Записи про анулювання чи скасування вищевказаних реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на час розгляду даної справи відсутні.
66.          За договором оренди від 16.12.2019 № 16/12-2019-ОР, укладеним між відповідачем-1 та відповідачем-2, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бацуцею А. Б., нерухоме майно, а саме: нежитлові офісні приміщення загальною площею 905,46 кв. м по вулиці Ямській, 72 у місті Києві були передані відповідачу-2 в оренду.
67.          Відповідно до додатку № 1 до вищевказаного правочину ці орендовані відповідачем-2 приміщення є частиною нежитлової будівлі літери "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м.
68.          Також, в матеріалах справи наявні:
- технічний паспорт на нежитлову будівлю по вул. Ямська, 72-А , літ. "В", виготовлений станом на 07.10.2016 на замовлення третьої особи, згідно з яким загальна площа вказаної будівлі складає 1 065,9 кв. м;
- технічний паспорт на майновий комплекс за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, виготовлений станом на 03.12.2018 на замовлення відповідача-2, згідно з яким загалом площа визначена в розмірі літери А - 2 763,8 кв. м, А1 - 426,3 кв. м, А2 - 599,2 кв. м, Б - 1 312,4 кв. м, В - 81,0 кв. м, Г - 2 215,3 кв. м, Ж - 24,4 кв. м, К - 84,1 кв. м, Д - 22,5 кв. м;
- технічний паспорт на майновий комплекс за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, виготовлений станом на 30.10.2019 на замовлення відповідача-2, згідно з яким загалом площа визначена в розмірі літери Г - 2 215,3 кв. м, Ж - 24,4 кв. м, К - 84,1 кв. м, Д - 22,5 кв. м;
- технічний паспорт на нежитлову будівлю по вул. Ямська, 72-А , літ. "Б", виготовлений станом на 01.12.2021 на замовлення третьої особи, згідно з яким загальна площа вказаної будівлі складає 904,00 кв. м;
- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформовані стосовно об`єктів по вул. Ямська, 72-А (право власності на який зареєстровано за державою в особі третьої особи) та вулиця Ямська, 72 (про реєстрацію зокрема за відповідачем-1 права власності на відповідний об`єкт загальною площею 8 631,1 кв. м);
- технічний звіт про проведення обстеження та встановлення технічного стану державного нерухомого майна - виробничого корпусу № 2, літера "Б", загальною площею 904 кв. м, за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А;
- сертифікат відповідності № КВ 00054, яким Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта - майновий комплекс по вул. Ямській, 72, у м.Києві, загальною площею 6 522,7 кв. м.
69.          Крім того, прокурором до матеріалів справи було долучено:
- ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2022 у справі № 757/30226/22-к про доступ до реєстраційної справи третьої особи;
- статут третьої особи в редакції 19.02.2021;
- свідоцтво № 620 про реєстрацію третьої особи (державний реєстраційний № 115-620С від 15.06.1992);
- довідку № 736/96 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України стосовно третьої особи, форма власності - державна;
- протокол від 07.02.1992 № 3 позачергового з`їзду повноважних представників членів третьої особи;
- договір засновників про створення та діяльність третьої особи від 07.02.1992;
- статут третьої особи, затверджений з`їздом повноважних представників членів Українського союзу об`єднань підприємств і організацій побутового обслуговування населення (протокол від 07.02.1992 № 3);
- лист Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 30.01.2019 № 062/14-1076 (И-2019), наданого на запит Київської місцевої прокуратури № 1, в якому повідомлено про те, що згідно з даними реєстрових книг за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А нерухоме майно на праві власності - не реєструвалось, і з яким надано копії поверхових планів та копії журналів обмірів на будинки літ. "А" та літ. "Б" за адресою : м. Київ, вул. Ямська, 72;
- інвентаризаційну справу Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" № 37665 (дата створення 08.10.2007) стосовно майна по вул. Ямська, 72-А у місті Києві, в якому містяться відомості, що по І поверху прим. № 1 літ. "Б" площа складає 447,9 кв. м, а по ІІ поверху прим. № 1 літ. "Б" площа складає 456,1 кв. м, а загалом площа по будівлі - 904,0 кв. м, також вказано, що загальна площа вказаної будівлі збільшилась на 64 кв. м, оскільки раніше було помилково не враховано площу сходових клітин.
70.          Матеріалами справи підтверджується, що в рамках кримінального провадження № 42021102060000079 було проведено судову будівельно-технічну оціночно-будівельну експертизу, за результатами якої судовим експертом Ігнатьковим В. М. складено висновок від 21.04.2022 № 47/21, згідно з яким об`єктом експертного дослідження виступали:
- нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2 (в технічному паспорті КМ БТІ - літера "Б") загальною площею 904 кв. м, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, що є державною власністю;
- та нежитлові приміщення загальною площею 905,46 кв. м, що є частиною приміщень нежитлової будівлі літери "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м, розташовані по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, та зареєстровані за відповідачем-1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1716205780000.
71.          У вказаному висновку експерт при проведенні візуального обстеження об`єкта встановив, що приміщення 1-го та 2-го поверхів за своїми конструктивними, об`ємно-планувальними рішеннями, площею, формою та взаємним розташуванням приміщень відповідають приміщенням будівлі, відображеній в інвентаризаційній справі КМ БТІ № 37665 від 08.10.2007, за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А (квартал 692) літера Б, та відповідають приміщенням №№ 10-22 1-го поверху та приміщенням №№ 34-42 і приміщенню № 43 антресолі будівлі, відображеним в технічному паспорті Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості" від 03.12.2018 № 031218, за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, літера "Г".
72.          З описової частини вищевказаного висновку вбачається, що при проведенні дослідження експертом порівнювались відомості наявних в матеріалах кримінального провадження № 42021102060000079:
- інвентаризаційної справи № 37665 від 08.10.2007 на об`єкт нерухомого майна по вулиці Ямській, 72-А (квартал 692) літера Б, заведеної в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна;
- технічного паспорту на майновий комплекс по вулиці Ямській, 72 у місті Києві від 03.12.2018 № 031218, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості" (на підставі якого за відповідачем-1 вперше зареєстровано права власності на спірне державне майно); договору оренди від 16.12.2019 № 16/12-2019-ОР (з план-схемою об`єкта оренди), укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2.
73.          Так, за наслідками проведення експертного дослідження у висновку від 21.04.2022 № 47/21 експертом зроблено висновок, що нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2 (в технічному паспорті КМ БТІ - літера "Б") загальною площею 904 кв. м, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, що є державною власністю, та нежитлові приміщення загальною площею 905,46 кв. м, що є частиною приміщень нежитлової будівлі літери "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м, розташовані по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, та зареєстровані за відповідачем-1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1716205780000, є одним і тим же об`єктом.
74.          Також відповідач-1 подав висновок судової будівельно-технічної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 28.05.2024, проведеної судовим експертом Гунявим В. С. в рамках кримінального провадження № 12024100080000128, відповідно до якого судовий експерт дійшов висновку про те, що будівля під літерою "Б", загальною площею 904,00 кв. м, розташована за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72А, відомості про яку містяться в матеріалах технічної інвентаризації (інвентаризаційна справа № 37665), які складені Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, та будівля під літерою "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м, яка є частиною майнового комплексу за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, відомості про яку містяться в технічному паспорті (інвентаризаційна справа № 609/01/20), який складений Асоціацією "Авістор-Буд", та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1716205780000 - є різними об`єктами нерухомого майна.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
75.          Згідно з частинами першою, другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
76.          Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
77.          Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
78.          Згідно із статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
79.          Допустимість доказів за статтею 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
80.          Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (статті 78 ГПК України).
81.          Слід наголосити, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
82.          Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
83.          Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
84.          Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
85.          У частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
86.          Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
87.          Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
88.          Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
89.          Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
90.          Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 30.06.2022 у справі № 927/774/20).
91.          За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
92.          Стандарт "вірогідності доказів" не нівелює обов`язок суду щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 ГПК України з урахуванням надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
93.          Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
94.          Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 908/2846/19, від 27.05.2021 у справі № 910/702/17, від 17.11.2021 у справі № 910/2605/20.
95.          Зазначені правові висновки у застосуванні норм процесуального права мають загальний (універсальний) характер незалежно від змісту спірних правовідносин.
96.          Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
97.          Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").
98.          Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів"). Водночас принцип jura novit curia ("суд знає закон") зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.
99.          У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
100.          Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
101.          Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
102.          Однак, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції таким вимогам в повній мірі не відповідає.
103.          Так, суди попередніх інстанцій встановили, що у період з 11.02.1991 по 17.03.2004 третя особа була органом управління майном Заводу "Побутмаш".
104.          До складу державного нерухомого майна вказаного заводу, що перебувало на балансі останнього, входив виробничий корпус № 2 загальною площею 840 кв. м, з прилеглою територією, розміщений за адресою: вулиця Ямська, 72 у місті Києві. На виконання наказу третьої особи від 30.03.1992 № 12 директором Заводу "Побутмаш" Дементьевим Ю. В. з балансу заводу на баланс третьої особи, як органу управління його майном, безоплатно передано вищевказаний виробничий корпус з прилеглою до нього територією, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією акта передачі основних фондів від 08.04.1992, підписаною вказаними сторонами. На підставі вказаного нерухомого майна було утворено відокремлений структурний підрозділ третьої особи - "Виробнича філія Укрсоюзсервісу".
105.          Після переводу Заводу "Побутмаш" в новозбудовані виробничі приміщення майновий комплекс (нежилі будівлі) заводу, розташований по вулиці Ямській, 72 в місті Києві, передано позивачем-2 в оренду відповідачу-1, однак спірна нежитлова будівля виробничого корпусу № 2, загальною площею 840 кв. м (надалі загальна площа вказаної будівлі збільшилась на 64 кв. м, оскільки раніше було помилково не враховано площу сходових клітин), з присвоєною адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, залишалася закріпленою за третьою особою як органом управління.
106.          Надалі згідно з договором купівлі-продажу майнового комплексу (нежилих будівель) від 31.08.2000 № 707, укладеного між позивачем-2 та відповідачем-1, останній в рамках процедури приватизації придбав майновий комплекс за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72, загальною площею 3 010,7 кв. м, що складався з конкретного переліку нежитлових будівель літер: АА, Б, В, Г, Ж, З, К, І, Л, М. Площа виробничого корпусу літери "Г" складала 207,4 кв. м.
107.          Також суди встановили, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 у справі № 5011-62/6746-2012, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ладобуд" про визнання права власності та розірвання договору, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 та Вищого господарського суду України від 04.09.2013, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Тісо" визнано право власності на майновий комплекс по вулиці Ямській, 72 в місті Києві, загальною площею 6 522,7 кв. м, а саме: літера "А" загальною площею 2 763,8 кв. м; літера "А1" загальною площею 426,3 кв. м; літера "А2" загальною площею 599,2 кв. м; літера "Б" загальною площею 1 312,4 кв. м; літера "Г" загальною площею 1 312,5 кв. м; літера "Ж" загальною площею 24,4 кв. м; літера "К" загальною площею 84,1 кв. м. У рішенні суду було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Тісо" набуло право власності на об`єкт, що виник у результаті проведеної ним реконструкції існуючих будівель по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, внаслідок чого існуюча площа майнового комплексу - 3 010,7 кв. м збільшилася до 6 522,7 кв. м, що підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого 10.02.2008 Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" на майновий комплекс, загальною площею 6 522,7 кв. м.
108.          На підставі вказаного судового рішення 24.05.2018 державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства "Новозаводське" Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповичем І. В. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Тісо" було зареєстровано право власності на майновий комплекс, загальною площею 6 522,7 кв. м, який розташований за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72 в місті Києві.
109.          Надалі відповідач-2 08.11.2018 подав до Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цього ж дня на підставі вказаної заяви державним реєстратором Київської філії Київської філії Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості" внесено зміни до запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: збільшено площу нежитлової будівлі літера "Г" з 1312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м, та відповідно, збільшено загальну площу об`єкта нерухомості - до 7 425,5 кв. м. Підставою внесення вказаних змін стала довідка про показники об`єкта нерухомого майна від 04.11.2018 № 041118, видана Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості", а також технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, виготовлений 16.01.2018. З тексту вказаної довідки вбачається, що загальна площа нежитлової будівлі літера "Г" по вулиці Ямській, 72 у місті Києві збільшилась з 1 312,5 кв. м до 2 215,3 кв. м за рахунок помилково не включеної до загальної площі частини будівлі, що не належить до категорії самочинного будівництва та не потребує введення в експлуатацію.
110.          Суд першої інстанції дійшов висновку, що різниця площі такої "помилки" склала 902,8 кв. м. У той же час, будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують законність факту набуття відповідачем-1 зазначеної площі нерухомого майна, як то договори, на підставі яких було набуто ці площі, або документи, що підтверджують факт проведення будівельних робіт в установленому законом порядку, матеріали справи не містять.
111.          При цьому апеляційний суд вважав, що дослідження правомірності підстав здійснення відповідачем-1 перепланування такого приміщення не входить до предмету дослідження в контексті спірних правовідносин у цьому спорі, адже судом у цій справі досліджується питання про наявність або відсутність у спірного майна правового статусу державного майна, підстави його набуття учасниками спору, а не здійсненні дій щодо перепланування або зміни об`ємних показників належного відповідачу-1 майна.
112.          Проте касаційний суд не може погодитись із таким висновком апеляційного суду, адже прокурор звернувся до суду в інтересах держави із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, тобто дослідженню підлягало, зокрема, питання на якій правовій підставі відповідач-1 заволодів спірним майном. Апеляційний суд не спростував вищевказаних висновків суду першої інстанції щодо відсутності правової підстави для набуття відповідачем-1 права власності на спірне нерухоме майно та встановлених ним обставин співмірності площі помилково невключеної відповідачем-1 частини будівлі до загальної площі належної йому нежитлової будівлі із площею спірного нерухомого майна. При цьому суди обох інстанцій, приймаючи протилежні за результатом судові рішення, керувались принципом вірогідності доказів, що передбачає необхідність співставлення доказів, які надають сторони у справі.
113.          В цій частині висновків суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується із доводами скаржника про неправильне застосування судом статті 387 ЦК України, із посиланням на постанову Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, відповідно до якої у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно. Тому для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно у позивача; факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.
114.          При цьому Суд відхиляє доводи відповідача-1, з посиланням на ряд постанов Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, від 30.05.2024 по справі № 923/1281/20, від 14.12.2021 у справі № 916/112/20, від 14.03.2024 по справі № 910/9529/22, викладені ним у відзиві на касаційну скаргу, щодо неподібності правовідносин у зазначеній справі зі справою, що розглядається, оскільки такі подібні за змістовим критерієм, стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння, мають спільне нормативно-правове регулювання.
115.          Також слушними є доводи скаржника про те, що жодні положення договору купівлі-продажу майнового комплексу від 31.08.2000 не містять даних про приватизацію відповідачем-1 цілісного майнового комплексу, тому відсутні підстави вважати за таким договором до відповідача-1 могло перейти право власності на будь-яке інше незазначене в договорі майно.
116.          Заразом колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, оскільки суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови в частині висновків про підставність перебування спірного нерухомого майна у власності держави не керувався принципом реєстраційного підтвердження такого права, відтак висновки касаційного суду про те, що якщо чинне на момент виникнення права власності на нерухоме майно законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації цього права, відсутність державної реєстрації, у цьому випадку, не впливає на правовий статус об`єктів нерухомості, не застосовні у спірних правовідносинах.
117.          Також Суд касаційної інстанції з урахуванням встановлених у цій справі обставин і висновків, які покладені в основу судових рішень у ній, проаналізувавши доводи касаційної скарги, викладені скаржником в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої положеннями пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що з урахуванням предмета і підстав позову дослідженню підлягало питання щодо підставності реєстрації відповідачем-1 за собою права власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, касаційний суд погоджується із доводами відповідача-1, викладені ним у відзиві на касаційну скаргу (з посиланням на постанову Верховного Суду від 07.11.2024 у справі № 910/16494/23), та вважає, що відсутні підстави формування правового висновку щодо застосування судами вказаних скаржником положень законодавства, а саме статей 25, 34 Закону Української РСР "Про власність", статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 2,12 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", пункту 5 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000.
118.          Крім того, судами було встановлено, що з договору оренди від 24.06.2008 № 4058, укладеного між позивачем-2, за погодженням з третьою особою, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007" вбачається, що цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервіс", до складу якого входила спірна нежитлова двоповерхова будівля, площею 904 кв. м, - виробничий корпус № 2, літера "Б", був переданий в оренду.
119.          Наказом Фонду державного майна України від 25.05.2009 № 761 цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервіс" по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві включено до переліку об`єктів державної власності групи "А", тобто до таких, які перебувають в оренді та підлягають приватизації шляхом викупу.
120.          Судами також встановлено, що після розірвання вищезазначеного договору оренди в судовому порядку, на виконання відповідного рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35 за позовом позивача-2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", за участі третьої особи, - відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервіс", про розірвання договору оренди та повернення майна, яке набрало законної сили в передбаченому законом порядку, цілісний майновий комплекс за вказаною адресою за актом приймання-передачі від 03.07.2012 було повернуто позивачу-2 та одночасно передано третій особі, як балансоутримувачу. Зазначена обставина підтверджується актом державного виконавця від 25.04.2012.
121.          Наказом Фонду державного майна України від 11.04.2013 № 481 спірне майно було виключено з переліку об`єктів державної власності групи "А", тобто з таких, які перебувають в оренді та підлягають приватизації шляхом викупу.
122.          З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна двоповерхова нежитлова будівля - виробничий корпус № 2, літера "Б", загальною площею 904 кв. м, яка знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, належить позивачу-2 та перебуває на балансі третьої особи.
123.          Заразом суд апеляційної інстанції відхилив подане прокурором рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35 як доказ того, що спірне нерухоме майно належить до державної власності з тієї підстави, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35 зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007" повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна по місту Києву орендоване майно - цілісний майновий комплекс відокремленого структурного підрозділу Укрсоюзсервісу "Виробнича філія Укрсоюзсервісу", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А, згідно з Порядком повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 07.08.1997 № 847 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.09.1997 за № 446/2250), без ідентифікації такого, без зазначення у резолютивній частині його чітких ідентифікуючих ознак. Так само, і у акті приймання-передачі від 03.07.2012 на виконання вказаного рішення, не зазначено ознак (характеристик) відповідного майна та інших його ознак.
124.          За висновками апеляційного суду вказаний договір, як і акт приймання-передачі до нього, не містить жодних відомостей про розшифрову майна, яке передається в оренду, зокрема і виробничий корпус, який на даний час значиться за адресою по вул. Ямська, 72-А, літера "Б", як і не містить відомостей і про передачу в оренду у будь-яких об`єктів по вул. Якіра, 72. У вказаному договору містяться відомості про передачу основних засобів та грошових коштів, без розшифровки складу таких засобів. В свою чергу, згідно з додатком - переліком майна, що надається в оренду, у ньому містяться відомості про те, що в оренду передається: виробничий корпус по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б", за інвентарним номером 2, швейні машинки (інвентарні номери 123, 124, 118), принтер, комп`ютер, монітор, факс панасонік, комп`ютер ККЕ 00110,01, монітор, принтер, 3 столи, тумба, 3 робочих місця перукарських, робоче місце, косметика, 3 крісла перукарських. Проте, дослідивши вказаний додаток-перелік, судом апеляційної інстанції встановлено, що він не містить ні підписів осіб, уповноважених погоджувати такий перелік, як не містить і печаток осіб, уповноважених на передачу майна, а отже не є документом в розумінні вимог цивільного законодавства, який може підтверджувати певні обставини, зокрема і те, що в оренду було передано відповідний об`єкт нерухомості.
125.          З огляду на викладене, апеляційний суд визнав вищенаведені договір оренди від 24.06.2008 № 4058, акт приймання-передачі до нього, додаток - перелік майна, неналежними та недопустимими доказами обставин приналежності виробничого корпусу по вул. Ямська, 72-А, літ. "Б" до майна, яке не увійшло до приватизаційної маси цілісного майнового комплексу, та було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Союзпобутсервіс-2007", як державне.
126.          Проте колегія суддів відзначає, що такі висновки апеляційного суду зводяться до переоцінки доказів та встановлених обставин у рішенні Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі № 40/35, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку. Зазначеним доказом (судовим рішенням, а не договором оренди з актом приймання-передачі до нього та додатком- переліком майна, оцінку яким надав апеляційний суд) прокурор підтверджував ту обставину, що позивач-2 мав усі законні підстави для розпорядження спірним приміщенням та передання його як державного майна в оренду за договором від 24.06.2008 вже після того, як відповідачем-1 було приватизовано нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 31.08.2000.
127.          Тут Верховний Суд враховує, що частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
128.          Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України").
129.          Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звернула увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).
130.          Наразі саме на суди покладено значний обсяг відповідальності за дотримання принципу правової визначеності.
131.          Крім того, в основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
132.          Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
133.          Принцип правової визначеності серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999 (заява № 28342/95). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99), від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України" (заява № 41984/98), від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії" (заява № 69529/01), від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/04), від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України" (заява № 3236/03), в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.
134.          Крім того, прокурором на доведення своїх позовних вимог було подано висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022 № 47/21, проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102060000079, де судовим експертом зроблено висновок, що нежитлові приміщення загальною площею 904 кв. м, що є державною власністю (які прокурор просить витребувати у відповідача-1 на користь держави в особі позивача-1), та нежитлові приміщення загальною площею 905,46 кв. м, що зареєстровані за відповідачем-1, є одним і тим же об`єктом.
135.          І відповідачем-1 на доведення своїх заперечень проти позовних вимог надано висновок судової будівельно-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.05.2024, проведеної в рамках кримінального провадження № 12024100080000128, відповідно до якого судовий експерт дійшов висновку про те, що будівля загальною площею 904,0 кв. м, та будівля загальною площею 2 215,3 кв. м, яка є частиною майнового комплексу за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72 - є різними об`єктами нерухомого майна.
136.          Заразом суд першої інстанції, дослідивши вказані експертні висновки, вирішив, що поданий прокурором висновок судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022 № 47/21, проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102060000079, отриманий у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим приймається судом як належний та допустимий доказ у даній справі.
137.          При цьому місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що поданий відповідачем-1 висновок судової будівельно-технічної експертизи від 28.05.2024, проведеної в рамках кримінального провадження № 12024100080000128, не відповідає дійсним обставинам даної справи, у зв`язку з чим останній в якості належного та допустимого доказу судом не приймається.
138.          Суд зазначив, що експертом при проведенні дослідження встановлено саме факт відсутності тотожності будівлі літери "Б" по вулиці Ямській, 72А в місті Києві, загальною площею 904 кв. м, та будівлі літери "Г" по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, загальною площею 2 215,3 кв. м вцілому, проте у позовній заяві прокурор прямо зазначає, що спірне державне майно зареєстровано за відповідачем як частина його будівлі літера "Г", загальною площею 2 215,3 кв. м. Суд вважав, що для прийняття судом поданого відповідачем-1 висновку в кримінальній справі, як належного та допустимого доказу, відповідний експерт повинен був дослідити, чи є частина будівлі літери "Г", площею 905,46 кв. м по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, будівлею державного виробничого корпусу № 2 літери "Б", площею 904 кв. м, по вулиці Ямській, 72А у місті Києві. Однак, таке дослідження експертом не проводилось. Крім того, суд першої інстанції врахував, що вихід експерта на місце розташування майна та його візуальний огляд не проводився.
139.          В свою чергу апеляційний суд, дослідивши висновок проведеної в рамках кримінального провадження № 42021102060000079 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 21.04.2022 № 47/21, встановив, що експертом при його складанні зроблено висновок, що нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2 (в технічному паспорті КМ БТІ - літера "Б") загальною площею 904 кв. м, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, є державною власністю, а отже в цій частині висновок експерта виходить за межі його спеціальних знань, а тому такий висновок не може бути прийнятий судом в якості належного доказу.
140.          Також апеляційний суд зазначив, що і поданий відповідачем-1 висновок судової будівельно-технічної експертизи Київського наукового дослідного інститут судових експертиз від 28.05.2024, проведеної в рамках кримінального провадження № 12024100080000128, не може бути прийнятий судом в якості належного доказу, оскільки при проведенні цього дослідження експертом використовувались виключно наявні в матеріалах кримінального провадження копії технічної документації на об`єкти нерухомості, зокрема: вихід експерта на місце розташування майна та його візуальний огляд не проводився.
141.          Проте колегія суддів не може повністю погодитись із висновком апеляційного суду, зокрема, про вихід судового експерта при проведенні судової будівельно-технічної експертизи в рамках кримінального провадження № 12024100080000128 за межі його повноважень, оскільки експерт не стверджував про належність спірного приміщення до державної власності, а скоріше ідентифікував належне сторонам спору майно, щоб визначити його тотожність, з огляду на те, що саме таке питання (у відповідному формулюванні) ставилось експерту для проведення експертизи, а не питання про належність спірного нерухомого майна до будь-чиєї власності.
142.          Оскільки суди обох інстанцій відхилили поданий відповідачем-1 висновок судового експерта, яким він підтвердив різницю між належним йому та позивачу-2 об`єктами нерухомого майна, враховуючи висновки суду першої інстанції про належність поданого прокурором висновку судового експерта, яким той підтвердив тотожність нежитлових приміщень позивача-1 та відповідача-1, зважаючи на необґрунтованість мотивів відхилення цього висновку судом апеляційної інстанції, Верховний Суд з огляду на подані учасниками спору висновки судових експертів погоджується із судом першої інстанції, що більш вірогідною є обставина тотожності приміщення виробничого корпусу № 2, загальною площею 904,00 кв. м по вулиці Ямській, 72-А в місті Києві, про належність якого державі стверджує прокурор, та частина нежитлової будівлі літери "Г", площею 905,46 кв. м по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, а не різниці між ними.
143.          Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції, який, враховуючи встановлений факт реєстрації права власності відповідачем-1 на нежитлові приміщення виробничого корпусу № 2, літера "Б", площею 904,0 кв. м, розташованого за адресою: місто Київ, вулиця Ямська, 72-А, в складі будівлі літери "Г" по вулиці Ямській, 72 у місті Києві, загальною площею 2 215,3 кв. м без відповідної на те правової підстави, та те, що відповідач-1 не надав доказів, які свідчать про приватизацію ним спірного державного майна у встановленому законом порядку чи наявності інших правих підстав набуття ним права власності на зазначене державне майно, дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про витребування у відповідача-1 на користь держави в особі позивача-1 спірного державного майна.ю
144.          Разом з тим, Суд відхиляє інші доводи скаржника, зокрема, щодо незгоди з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішень державних реєстраторів та проведених на їх підставі реєстраційних дій від 08.11.2018 № 43945130 та від 10.12.2018 № 44498710 (оскільки такі рішення вже вичерпали свою дію, з посиланням на постанови Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21) та про визнання недійсним договору оренди (оскільки цей договір є нікчемним в силу закону, а відтак не потребує визнання недійсним в судовому порядку, адже суб`єкт розпорядження спірним майном, що є державною власністю, - позивач-2 свою згоду на вчинення правочину не надавав, з посиланням на постанови Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 700/722/17, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також про неефективність такого способу захисту як оскарження договору щодо спірного майна у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння, з посиланням на постанови Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19), оскільки ці доводи не мають вирішального значення (з урахуванням викладеного у пункті 143 цієї постанови) для правильного вирішення цієї справи. 
145.          Відтак наведені скаржником підстави касаційного оскарження, зокрема передбачені пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, частково знайшли своє підтвердження під час здійснення касаційного провадження та є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
146.          Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункт 4 частини першої статті 308 ГПК України).
147.          Відповідно до статті 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
148.          Оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права і скасував судове рішення, яке відповідає закону та прийняте з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Розподіл судових витрат
149.          Судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача-1 (оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій) у зв`язку із задоволенням касаційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2024 у справі № 910/1052/23 скасувати.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі № 910/1052/23 залишити в силі.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тісо" на користь Київської міської прокуратури 736 719,24 грн (сімсот тридцять шість тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень 24 коп.) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             О. В. Случ 

Судді                                                                                         Н. О. Волковицька

                                                                                                  С. К. Могил