ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 р. 	Справа № 520/23375/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 24.10.24  по справі № 520/23375/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Київської міської прокуратури                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київської міської прокуратури (далі по тексту – КМП, відповідач), в якому просив суд:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Київської міської прокуратури протиправною та зобов`язати Київську міську прокуратуру надати письмову відповідь позивачу ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року;
- стягнути з Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ - 02910019) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) понесені ним і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 8 500 грн. 00 коп., а всього - 10 922 (десять тисяч дев`ятсот двадцять дві) грн. 40 коп.
В обґрунтування позовних послався на протиправну бездіяльність Київської міської прокуратури, яка полягає у ненаданні письмової відповіді на звернення позивача, подане у порядку Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі по тексту – Закон № 393/96-ВР), як такої, що є незаконною та суперечить положенням статті 40 Конституції України, згідно з якою посадові та службові особи органів державної влади зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, чого зроблено не було.
Так, всупереч вимог частини 1 статті 20 Закону № 393/96-ВР, якою передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін, не більше одного місяця від дня їх надходження, відповідачем не повідомлено позивача про результати розгляду його звернення, з дати отримання якого КМП минуло більше п`яти місяців, а відтак, порушено право на звернення громадян, що зумовлює задоволення позовних вимог.
Також повідомив про понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн, які за результатами розгляду даної справи має намір стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської прокуратури.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 по справі № 520/23385/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Київської міської прокуратури (03150, м.Київ, вул. Предславинська, 45/9) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Київської міської прокуратури щодо не надання ОСОБА_1 письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року.
Зобов`язано Київську міську прокуратуру надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року
Стягнуто з Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ 02910019, 03150, м.Київ, вул. Предславинська, 45/9) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Стягнуто з Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ 02910019, 03150, м.Київ, вул. Предславинська, 45/9) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 по справі № 520/23375/24 у питанні розподілу судових витрат, а саме:
- збільшити суму судового збору, яка має бути стягнена з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 з 1211 грн 20 коп до 2422 грн 40 коп;
- збільшити суму витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути стягнена з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 з 2000 грн до 8500 грн;
- стягнути з Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ – 02910019) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 ) понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пов`язані з апеляційним оскарженням, які складаються зі сплаченого ним гонорару в сумі 5100 грн 00 коп та сплаченого судового збору в сумі 3633 грн 60 коп, а всього – 8733 (вісім тисяч сімсот тридцять три) грн 60 коп.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про невірне визначення судом першої інстанції кількість позовних вимог, які були заявлені позивачем, внаслідок чого неправильно визначено суму судового збору, яка підлягає до стягнення з відповідача.
Так, зокрема, позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру, а саме: 1. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Київської міської прокуратури протиправною та 2. Зобов`язати Київську міську прокуратуру надати письмову відповідь позивачу ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року, та добросовісно оплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру.
Відтак, суд повинен був стягнути з відповідача судовий збір як за дві вимоги немайнового характеру, а не за одну, як протиправно зроблено судом в оскаржуваному рішенні. 
Також наполягав, що судом першої інстанції протиправно зменшено розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 з 8500 грн до 2000 грн, чим грубо порушив норми процесуального права. 
Враховуючи те, що приписами КАС України передбачено можливість зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу лише за наявності клопотання, поданого іншою стороною, в той час, як Київською міською прокуратурою жодного клопотання подано не було, на переконання апелянта суд першої інстанції повинен був стягнути всю заявлену до відшкодування суму – 8500 грн. 
Повідомив про намір стягнути витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5100 грн.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Київської міської прокуратури зі зверненням від 05.03.2024 року, в якому просив:
- видати позивачу постанову слідчого Головного слідчого управління Ковалишина П. М. від 10.07.2008 року або належним чином завірену її копію;
- роз`яснити позивачу за правилами якого судочинства належить вирішувати питання щодо зняття арешту слідчого ОСОБА_2 з належної позивачу квартири;
- роз`яснити позивачу порядок відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів, що здійснювали досудове розслідування в кримінальній справі, в межах якої був накладений, але так і не був знятий арешт належної тепер позивачу квартири;
- розглядати цю заяву не в порядку кримінального процесуального законодавства, а саме як звернення громадянина у розумінні ч. 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»;
- не обмежуватися відпискою, а реально допомогти позивачу у відновленні його прав і законних інтересів у зв`язку з їх порушенням, задовольнивши цю заяву в частині видачі постанови та надавши в іншій частині повну вичерпну розгорнуту відповідь письмово на вказану вище адресу проживання позивача засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та, відповідно, описом вкладення.
Вищевказане звернення було направлено до Київської міської прокуратури засобами поштового зв`язку.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року, звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із допущення Київською міською прокуратурою протиправної бездіяльності щодо не надання ОСОБА_1 письмової відповіді про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року, оскільки судовим розглядом не встановлено, а відповідачем не доведено надання ОСОБА_1 відповіді про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року.
Суд, для ефективного захисту прав позивача вважав за необхідне зобов`язати Київську міську прокуратуру надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року.
З огляду на те, що позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд дійшов висновку, що клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в частині стягнення на користь позивача 2000,00 грн.
Надаючи оцінку вказаному рішенню суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що докази на підтвердження понесення судових витрат позивачем подано до суду першої інстанції 14.08.2024, що відповідає вимогам вищенаведеної норми процесуального права.
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
За змістом частини 3, 4 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону передбачено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції позивачем до матеріалів справи додано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір № 01-13/08-23 про надання правової допомоги, калькуляція-рахунок до договору № 01-13/08-24 про надання правової допомоги від 13.08.2024, акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 14.08.2024, платіжну інструкцію.
Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між адвокатом Поліщуком Олегом Леонтійовичем та громадянином України ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого, адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу з підготування, складення та виготовлення в Харківський окружний адміністративний суд позовної заяви до Київської міської прокуратури про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; підготувати додатки та примірники позовної заяви й доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що приймають участь у справі.
За змістом пункту 1.3 вказаного договору, клієнт доручає виконавцеві:
- вивчати отримані клієнтом, а також складати та подавати в органи Державної виконавчої служби України, прокуратури, суди, профільні комітети Верховної Ради України та інші державні органи та міжнародні судові інстанції необхідні для захисту прав і інтересів клієнта процесуальні документи, заяви, скарги і позови;
- оскаржувати судові рішення до апеляційних та касаційних судових інстанцій, в міжнародні судові інстанції.
Відповідно до пунктів 3.1-3.4 вказаного договору, розмір вартості послуг виконавця за цим договором розраховується, виходячи зі строків та результатів надання послуг з правової допомоги, ступеню правової визначеності та складності справи, обсягу роботи, необхідного для досягнення бажаного результату та необхідності виконання окремих доручень клієнта.
За домовленістю сторін, вартість послуг виконавця за цим договором буде визначатись за погодинним розміром наступним чином: за 1 (одну) витрачену годину роботи виконавця – клієнт зобов`язаний сплатити 1700 (одну тисячу сімсот) грн 00 коп.
Зазначена в пункту 3.2 грошова сума сплачується клієнтом в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський та/або картковий рахунок виконавця.
За змістом акту приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 14.08.2024 в період з 13.08.2024 по 14.08.2024 виконавець надав наступні послуги:
- ознайомлення з первісним матеріалом (документами) їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу обсяг часу 0,5 год, вартість 850 грн;
- складення в Харківський окружний адміністративний суд тексту адміністративного позову до Київської міської прокуратури про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, підготовка додатків та примірників адміністративного позову й доданих до нього документів відповідно до кількості осіб, які будуть брати участь у справі.
Таким чином, з наведеного слідує, що представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 5 статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Надаючи оцінку обґрунтованості заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів взята до уваги позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18, у якій останній, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, виснувався, що у разі недотримання стороною вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим часом на виконання робіт, суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат щодо неможливості самостійно зменшувати розмір правової допомоги за відсутності клопотання сторони та самостійно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу внаслідок їх непропорційності. 
Також, Судом наголошено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
А відтак, суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за відсутності клопотання відповідача, мав право самостійно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає до стягнення, якщо вважав його непропорційним та необґрунтованим.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання обґрунтованості стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу (2000 грн) та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, та надаючи оцінку доводам позивача щодо наявності підстав для відшкодування всієї суми правничої допомоги (8500 грн), колегія суддів зазначає наступне.
Так, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, зокрема, представником позивача складено позовну заяву.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що послуги з ознайомлення з первісним матеріалом (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу, які наведені в акті виконаних робіт, не підлягають окремому відшкодуванню, оскільки надання правової допомоги в цій частині є складовою процесу розроблення та складання позовної заяви, а не самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що складення позовної заяви, також не вимагало великого обсягу аналітичної й технічної роботи, та витраченого часу 4,5 год., оскільки останній є незначним за обсягом, практично складається із цитування нормативно-правових актів, не містить жодного посилання на актуальну судову практику щодо категорії справ, пов`язаної зі зверненням громадян, при цьому справа є нескладною, отже, адвокатом не витрачено багато часу на аналіз пов`язаних зі справою документів, оскільки єдиним таким документом є заява позивача, подана в порядку Закону України «Про звернення громадян».
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з огляду на ступень складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, а також прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що сума у розмірі 2000 грн є співмірною та пропорційною відносно предмета позову, складності справи та витраченого адвокатом часу.
Щодо стягнення судом першої інстанції суми сплаченого позивачем судового збору, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Обов`язок зі сплати судового збору відповідає пункту 1 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з якою до основних засад (принципів) судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Колегія суддів зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судовий збір входить до складу судових витрат, а його розмір та порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі по тексту – Закон № 3674-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 3674-VI судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Таким чином, судовий збір (сourt fees) - це обов`язковий грошовий платіж на користь суду за розгляд справи в суді або за окремі процесуальні дії, вчинені судом. Метою запровадження судового збору є, зокрема, встановлення законодавчого обмежувального заходу для регулювання доступу до суду, а також захист суду від перенавантаження у зв`язку із поданням необґрунтованих або безпідставних позовів та апеляційних і касаційних скарг.
Об`єктами справляння судового збору є процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 Закону № 3674-VI. Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 цього Закону).
За змістом частини 1 статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із абзацом 2 частини 3 статті 6 Закону № 3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Так, згідно з частиною першою статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Право позивача заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою, передбачено також частиною першою статті 21 КАС України.
Зі змісту вищенаведених процесуальних норм вбачається, що об`єднання в одній позовній заяві декількох вимог допускається за умови пов`язаності їх між собою підставами виникнення або поданими доказами, а також основних і похідних вимог.
У свою чергу, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (пункт 23 частини першої статті 4 КАС України).
В адміністративному судочинстві похідна позовна вимога - це спеціальна процесуальна категорія, яка використовується для урегулювання порядку вирішення спорів та спрямована на вирішення двох основних процедурних питань (розмежування спорів за критерієм предметної юрисдикції; об`єднання та роз`єднання позовних вимог) шляхом виокремлення цієї категорії від поняття «основна позовна вимога». Правильне розмежування вимог, які містяться у позовній заяві, на основні та похідні, дозволяє позивачу однозначно визначати суд, який відповідатиме такому критерію як «суд, встановлений законом» і уповноважений розглядати відповідні вимоги, а також правильно об`єднати вимоги, які можуть міститися в одній позовній заяві та, відповідно, бути вирішені одним судом в одному процесі.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 грудня 2021 року у справі № 752/20709/21, від 13 квітня 2022 року у справі № 640/23353/21 та від 07 липня 2023 року у справі №   160/11383/22.
Натомість, щодо вирішення питання правильного розрахунку судового збору, який підлягає сплаті за звернення з позовною заявою, критерії «основна» та «похідна» вимоги не можуть бути застосовані у вищезазначеному контексті. При визначенні необхідного до сплати розміру судового збору, значення мають насамперед правові підстави звернення до суду з позовом, суть заявлених позивачем вимог, їх зміст з урахуванням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також кількість суб`єктів, до яких кожна із зазначених позовних вимог (у разі, якщо їх декілька) звернута.
З огляду на те, що у цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов до одного відповідача – Київської міської прокуратури та зазначив вимоги до неї, а саме: визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Київської міської прокуратури протиправною, у зв`язку із чим зобов`язати Київську міську прокуратуру надати письмову відповідь позивачу ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 05 березня 2024 року, тобто одна вимога безпосередньо пов`язана із задоволенням іншої, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підпадають під категорію основної вимоги та похідної від неї, а тому сплаті підлягав судовий збір, як за одну вимогу немайнового характеру.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2024 року - 3028,00 грн.
Таким чином, враховуючи заявлення однієї вимоги немайнового характеру, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову, становив 1211,20 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем було додано до позовної заяви документ про сплату судового збору у сумі 2422,40 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору, яка підлягала сплаті за подання позову у розмірі 1211,20 грн.
Отже, судом першої інстанції дотримано всіх основних принципів, які застосовуються судом при вирішенні питань, пов`язаних із сплатою судового збору: справедливості, розумності, пропорційності, процесуальної економії, найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, легітимних очікувань, а також забезпечення балансу між інтересами держави у стягненні судового збору та інтересами заявника щодо доступу до суду.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини першою статті 9 Закону № 3674-VI судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону України «Про судовий збір»).
На виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України "Про судовий збір" та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013  № 787 затверджено Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.
Відповідно до пункту 5 зазначеного Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.
Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.
У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до органу Казначейства подається оригінал або належним чином засвідчена копія ухвали суду.
Враховуючи викладене, повернення помилково сплаченого судового збору вирішується відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів від 03.09.2013 № 787.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд в ухвалах від 25.09.2020 року у справі №340/2712/19 та від 15.07.2020 року у справі № 183/7140/16.
Таким чином, колегія суддів роз`яснює позивачу, що у відповідності до статті 7 Закону України «Про судовий збір» позивач не позбавлений права подання до суду першої інстанції окремого клопотання про повернення судового збору, надмірно сплаченого під час звернення до суду із позовом в розмірі 1211,20 грн.
Щодо повернення позивачу суми сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги суд апеляційної інстанції враховує, що вимоги про розподіл судових витрат не належать до позовних і не впливають на розмір ставки судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а також з огляду на те, що розмір судового збору за подання скарги на рішення суду залежить від суми судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (крім оскарження ухвали суду з процесуальних питань), підстави вимагати сплати судового збору за подання апеляційної або касаційної скарги на додаткове рішення (додаткову постанову) суду щодо розподілу судових витрат немає. (Постанова Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 (адміністративне провадження № К/9901/21650/19).
Таким чином, оскільки за оскарження судового рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу судовий збір не сплачується, позивач також не позбавлений права у відповідності до статті 7 Закону України «Про судовий збір» подання до суду апеляційної інстанції окремого клопотання про повернення судового збору, сплаченого під час звернення до суду із апеляційною скаргою у розмірі 3633,60 грн.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
З огляду на прийняття рішення про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги, підстави для розподілу судових витрат – відсутні.
Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 по справі № 520/23375/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко