Дата документу 26.02.2025 Справа № 333/5629/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/5629/24 Головуючий у 1-й інстанції:Тучков С.С. 
Провадження №22-ц/807/463/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 лютого 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Онищенка Е.А., Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Карзова Олексія Миколайовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) по аліментам, - 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) по аліментам.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 10 листопада 2014 року і до повноліття дитини. Виконавчий лист №321/1744/14 перебуває в провадженні Лівобережного ВДВС у м.Запоріжжя. Однак, ОСОБА_1 не виконує належним чином покладені на нього обов`язки, внаслідок чого станом на 31 березня 2024 року згідно з розрахунком державного виконавця відповідач має заборгованість по виплаті аліментів за період з 10 листопада 2014 року по 31 березня 2024 року у розмірі 215 918,67 гривень. На думку позивачки сума неустойки (пені) за несплату аліментів за період з 10 листопада 2014 року по 31 липня 2016 року складає 533 343,13 гривень. Але, з урахуванням застереження, викладеного в ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину за період з 10 листопада 2014 року по 31 березня 2024 року, згідно з її розрахунком, у розмірі, що не перевищує 100% суми боргу по сплаті аліментів, і становить 215 918,67 гривень, а також судові витрати. 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 10 листопада 2014 року по 31 березня 2024 року у розмірі 215 918, 67 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 2 159, 18 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Карзов О.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зупинити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2024 року у справі №333/5629/24 до закінчення розгляду його апеляційної скарги. Судові витрати стягнути з позивача. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно задоволеним позовні вимоги на підставі розрахунків та доводів позивача, відповідно до яких відповідачем за період з 2014 року по 2017 рік сплачено 0,00 грн в рахунок аліментів. Водночас відповідач за вказаний період сплатив 20 560,74 грн в рахунок аліментів, які списувались із заробітної плати відповідача, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та довідкою ТОВ «Торговий дім « БСМ» №001/12-24 від 13 грудня 2024 року. Зазначає, що судом не враховані обставини, що мають значення для вирішення справи та підтверджують відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки відповідач з вересня 2023 року перебуває на військовій службі в лавах Збройних Сил України та бере участь в бойових діях. В червні 2024 року отримав тяжке вибухове осколкове поранення. У зв`язку з цим, відповідач має додаткові витрати, пов`язані із проходженням військової служби та участю в бойових діях (витрати на забезпечення), а також із отриманням тяжкого поранення (витрати на лікування). Крім того, 26 грудня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_4 , з якою він має спільну дитину ОСОБА_5 , 2016 року народження. 18 липня 2023 року розпорядженням Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 332р встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_6 (дитиною-сиротою), 2008 року народження, і призначено ОСОБА_4 її піклувальником. У липні 2024 року відповідач пропонував позивачу сплатити всю суму основної заборгованості, проте позивач відмовилась від такої пропозиції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_2 – адвокат Косякова З.М. вказала, що після проголошення судового рішення судом першої інстанції, нею направлений запит за місцем працевлаштування відповідача та 13.12.2024 отримано відповідь за змістом якого з серпня 2015 по грудень 2017 із заробітку відповідача стягувались аліменти на користь позивача по справі. Надала додатково оновлений розрахунок державного виконавця Лівобережного ВДВС від 29.04.2024року з відповідача дійсно утримувались аліменти із заробітку ОСОБА_1 за період з квітня 2017 по грудень 2017 включно але цей період не був врахований позивачем при визначені суми неустойки (пені) по аліментам, оскільки відповідно до позовних вимог і рішення суду першої інстанції, розрахунковим періодом нарахування неустойки (пені) по аліментам є період листопада 2014 по 2016 роки.
Втім адвокат Косякова З.М. вважає, що рішенням суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки в період з січня 2018 по травень 2024 ОСОБА_1 продовжував ухилятись від сплати аліментів, а тому заборгованість по аліментам за відповідачем рахується по теперішній час.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, через свого представника, адвоката Корзова О.М., а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми « Електронний суд» до апеляційного суду не з`явився. Від представника ОСОБА_1 , адвоката Корзова О.М. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вимоги апеляційної скарги підтримують в повному обсязі ( а.с. 128-129).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 та його представника, адвоката Корзова О.М.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував обов`язків по сплаті аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів про відсутність вини у виникненні заборгованості по аліментам або відсутності в нього заборгованості зі сплати аліментів перед позивачем. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного. 

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.141, ч.4 ст.155 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину.

У відповідності до ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 грудня 2005 року, який рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року у справі №321/1723/14-ц (а.с.3).

Від даного шлюбу сторони мають одну дитину: сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва серії – НОМЕР_1 видане Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №1458 (а.с.4). 

Відповідно до рішення Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2014 року у справі №321/1744/14, яке знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в загальному доступі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину – ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 10 листопада 2014 року і до повноліття дитини.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на 29 квітня 2024 року, виданої державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Омельяненко А.П., встановлено, що ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує встановлений судом розмір аліментів на користь ОСОБА_2 на неповнолітню дитину – ОСОБА_3 . Загальна сума боргу по сплаті аліментів станом на 29 квітня 2024 року складає 215 918, 67 гривень (а.с.5-6).

Відповідно до розрахунку неустойки (пені), наданого представником позивача (а.с.7), неустойка, нарахована за прострочення сплати аліментів за період з 10 листопада 2014 року по 31 липня 2016 року складає 533 343, 13 гривень. Представник позивача у розрахунку зазначив, що подальший розрахунок неустойки (за період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2024 року не є актуальним, оскільки сума неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 10 листопада 2014 року по 01 серпня 2016 року перевищує допустимий розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідача у відповідності до вимог норм ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і  на підставі  доказів,  поданих учасниками  справи або  витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).

Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.
Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати простроченого боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання зобов`язання. 

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 вказано на те, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Як було встановлено судом першої інстанції, після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , їх неповнолітній на той час син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати із матір`ю.

Рішення Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2014 року у справі №321/1744/14, яким із ОСОБА_1 були стягнути на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 . Виконавчий лист на стягнення аліментів був пред`явлений ОСОБА_2 до виконання у 2014 році.

Під час розгляду вказаної справи в суді першої інстанції був наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період листопада 2014 по березень 2024, за яким ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період 215 918,67 грн. Вказаний розрахунок в суді першої інстанції відповідачем спростований не був, хоча заперечуючи проти позову ОСОБА_1 вказував, що частково погашав заборгованість по сплаті аліментів, частка від його заробітку відраховувалась військовою частиною на користь позивачки.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 надав копії платіжних доручень та копії адвокатських запитів до ТОВ «Торговий дім» БСМ» та виписку по картковому рахунку (а.с.78-97) за змістом яких видно, що ТОВ «Торговий дім» БСМ» за період з 14.08.2015 по 19.12.2017 перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 20560,74 грн в рахунок сплати аліментів. Вказані грошові кошти перераховувались щомісячно частками від доходу ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Додані до апеляційної скарги докази були відсутні під час розгляду справи в суді першої інстанції, втім вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті, оцінивши їх належність, допустимість, а також важливість для справи, колегія суддів вважає, що вказані докази мають бути прийняті до уваги та враховані під час апеляційного перегляду.

Визначаючись із розміром заборгованості по сплаті аліментів, яка рахується за ОСОБА_1 в період з листопада 2014 по березень 2024 року, апеляційний суд враховує надані відповідачем до апеляційної скарги докази часткового погашення означеного боргу в сумі 20560,74 грн та зазначає, що така сума заборгованості становить 195358,00 гривень.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає неспроможними посилання адвоката Карзова О.М. на те, що на утриманні відповідача перебувають ще двоє неповнолітніх дітей, оскільки це не є підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів на іншу дитину, аліменти на користь якої присуджені у мінімальному розмірі, і відповідно до звільнення його від пені за заборгованість по аліментам. Знаходження його на лікарняному після поранення також не є підставою для звільнення його від відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України, оскільки заборгованість по сплаті аліментів виникла задовго до лікарняного.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідач не сплачував в повному обсязі аліменти на дитину досить тривалий час, майже 10 років, а також, що розмір пені, який більше ніж в два рази перевищує суму заборгованості.

Враховуючи положення статті 196 СК України та наданий стороною позивача розрахунок неустойки (пені) під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що розмір такої неустойки (пені), який підлягає стягненню з ОСОБА_1 не має перевищувати суму заборгованості по сплаті аліментів, а відтак становить 195 358,00 гривень.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміненню в частині розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим апеляційна скарга останнього подана в особі представника – адвоката Карзова О.М. підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміненню, то у відповідності до норм частини 13 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд здійснює новий розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом вказаної справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 пункту 3 статті 5 ЗУ «Про судовий збір», ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору під час звернення до суду із позовом про стягнення неустойки (пені) по аліментам.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме на 90,5%, як і частковому задоволенню підлягає апеляційна скарга ОСОБА_1 , а саме на 0,5%, то судовий збір який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави становить 1937,60 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника -  адвоката Карзова Олексія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2024 року у цій справі змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за несвоєчасну сплату аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до 195 358,00 гривень (сто дев`яносто п`ять тисяч триста п`ятдесят вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з  ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір на користь держави у розмірі 1937,60 гривень (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім гривень 60 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Онищенко Е.А. 	Кочеткова І.В.