ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
04 жовтня 2024 року
м. Харків
справа № 644/9801/20
 
провадження № 22-ц/818/2973/24
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого - Пилипчук Н.П.,
 
суддів колегії – Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Харківводоканал», 
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2021 року, ухвалене суддею Глібко О.В.,
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення.
Позовна заява мотивована тим, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються підприємством. Облік нарахувань та оплати здійснюється за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 .
Зазначив, що відповідачі неналежним чином виконували зобов`язання з оплати наданих послуг, у зв`язку з чим у них утворилася заборгованість в сумі 26 394,93 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 15 044,29 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 11 350,64 грн.
Вказав, що розмір інфляційних втрат становить 1215,06 грн, а 3% річних від простроченої суми – 649,74 грн.
Посилався на те, що підприємство є єдиним, яке здійснює водопостачання та водовідведення у м. Харкові, іншої альтернативи водопостачання та водовідведення в місті немає. Структура підприємства налічує лише один відділ (чисельність юристів не перевищує 12 осіб), який здійснює претензійно-позовну роботу. Особливість ситуації підприємства полягає в тому, що із врахуванням кількості боржників – фізичних осіб, строк заборгованості яких перевищує 3 роки, підприємство повинно щорічно подавати до суду 7-8 тисяч позовних заяв і заяв про видачу судового наказу про стягнення заборгованості. Сума судового збору, встановлена для пред`явлення позовних заяви і заяв про видачу судового наказу юридичними особами, суттєво обмежує можливість підприємства своєчасно, в межах строку позовної давності звертатися до суду для стягнення заборгованості по всім боржникам. Перевага надається боржникам з найбільшою сумою боргу. Перебіг позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг переривається у разі часткового погашення боржником відповідної заборгованості.
Просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення Комунального підприємства «Харківводоканал» до суду з даним позовом; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість в сумі 28 259,73 грн, із них за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 15 044,29 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 11 350,64 грн, інфляційні витрати – 1512,06 грн; 3% річних від простроченої суми – 649,74 грн; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» судовий збір в розмірі 2102,00 грн.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2021 року позов Комунального підприємства «Харківводоканал» - задоволено, стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму заборгованості: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в сумі 15 044,29 грн, за надані послуги з водовідведення за період з жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в сумі 11 350,64 грн, індекс інфляції за час прострочення – 1215,06 грн, 3 відсотки річних від простроченої суми – 649,74 грн, а всього – 28 259,73 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» суму сплаченого судового збору в розмірі 2102,00 грн, по 700,66 грн з кожного.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, оскільки з 24 березня 2022 року зареєстровані як ВПО та проживають в м. Дрогобичі Львівської області, що завадило звернутися до суду з відзивом на позовну заяву та заявити про застосування строків позовної давності. Зазначив, що відповідачі завжди користувалися знижкою на комунальні послуги, оскільки є сім`єю загиблого ліквідатора наслідків аварії Чорнобильської АС Темнохуда А.П., однак жодні пільги відповідачам не нараховані та ця обставина судом не врахована. Вказав, що відповідачі не укладали з позивачем ніяких договорів.

23 серпня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» Комунальне підприємство «Харківводоканал» до суду апеляційної інстанції надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що на момент розгляду справи суду не було надано відповідачами жодних відомостей щодо зміни місця їх проживання/перебування. Зазначив, що заочне рішення було ухвалено 20.05.2021, що суперечить твердженню апелянта про відсутність за адресою реєстрації, оскільки статус ВПО набутий лише з березня 2022,тобто через рік після прийняття рішення суду. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг. До розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи входить інформація щодо пільги загиблого ліквідатора аварії Чорнобильської АЕС в межах позовного періоду, починаючи з 2016 року та по теперішній час. Відповідач надавши довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 24.03.2022р. року №1302-5000515558, до позивача із письмовими заявами та документами щодо перерахунку, що підтверджують вказані обставини, поза межами позовного періоду не звертався.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.17-19).
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до яких пред`явлено позовні вимоги також є споживачами послуг, що надає Комунальне підприємство «Харківводоканал».
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.
У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, однак відповідачі не  виконували належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 26 394,93 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 15 044,29 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 11 350,64 грн.
Також, Комунальним підприємством «Харківводоканал» нараховано інфляційні втрати в розмірі 1215,06 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 649,74 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 вересня 2011 по 31 жовтня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.
Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України  як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Комунальним підприємством «Харківводоканал» з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які повинні оплатити надані послуги.
З розрахунку суми заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг не здійснювалася, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 26 394,93 грн, а саме за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 15 044,29 грн; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 11 350,64 грн.
Також, Комунальним підприємством «Харківводоканал» нараховано інфляційні втрати в розмірі 1215,06 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 649,74 грн.
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості ОСОБА_1 до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. 
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції також обґрунтовано стягнув з відповідачів в солідарному у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні витрати в розмірі 1215,06 грн та 3% річних в розмірі 649,74 грн.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачі завжди користувалися знижкою на комунальні послуги, оскільки є сім`єю загиблого ліквідатора наслідків аварії Чорнобильської АС Темнохуда А.П., однак жодні пільги відповідачам не нараховані та ця обставина судом не врахована, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, входить інформація щодо пільги загиблого ліквідатора аварії Чорнобильської АЕС в межах позовного періоду, починаючи з 2016 року та по теперішній час.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, оскільки з 24 березня 2022 року зареєстровані як ВПО та проживають в м. Дрогобичі Львівської області, що завадило звернутися до суду з відзивом на позовну заяву та заявити про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.
Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).
Як вбачається із матеріалів справи, 20 травня 2021 року у відкритому судовому засіданні суд першої інстанції ухвалив заочне рішення у даній справі.
Судова кореспонденція надсилалася, зокрема ОСОБА_1 на адресу його реєстрації та до суду першої інстанції повернулися конверти з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (а.с.26-27) та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.37-38,43-44). 
Згідно з пунктом 3 часини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом першої інстанції вимог статті 128 ЦПК України.
Таким чином, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції розглянув справу, належним чином повідомивши відповідача ОСОБА_1 , що свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаного учасника справи про розгляд справи. Зазначене не є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.
Крім того, відповідач є внутрішньо переміщеною особою з 24 березня 2022 року, а справу розглянуто 20 травня 2021 року.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

               О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2024 року.