ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 р. 	Справа № 520/13750/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.07.24  по справі № 520/13750/24
за позовом     ОСОБА_1  
до    Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо незвільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення у формі наказу, яким звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що єдиною підставою для відмови позивачу у його звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» фактично стало те, що, на думку відповідача, догляд за бабусею ОСОБА_2 може бути здійснено іншою особою, а саме матір`ю позивача ОСОБА_3 .
Позивач вважає, що оскільки згідно наданих ним копій закордонного паспорта його матері та довідки про підтвердження реєстрації ОСОБА_3 вона взагалі знаходиться за межами території України, що фактично спростовує аргумент відповідача стосовно можливості здійснення нею постійного догляду за ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачем, і яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, позивач є єдиною особою, яка наразі може здійснювати постійний догляд за своєю бабусею ОСОБА_2 . 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня  2024 року  в задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 року по справі № 520/13750/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. 
Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 11.07.2022 ОСОБА_1 мобілізований на підставі Указу Президента України № 69/202 та наразі проходить службу на посаді стрільця 1 відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону 1 стрілецької роти у званні старший солдат, що підтверджує копія військового квитка.
09.02.2024 позивачем до відповідача направлено рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою , яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Як зазначив позивач, його рідна баба ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відноситься до таких осіб в зв`язку з необхідністю в постійному сторонньому догляді за нею.
До рапорту позивачем додано: копію паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 24.03.2004; копію паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 26.12.2000; копію паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 24.01.2004; копію закордонного паспорту ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 від 21.02.1988; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 від 23.061966; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 14.06.1966; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_8 від 06.08.2020; копію висновку ЛКК № 746 від 18.12.2023; копію акту обстеження сім`ї від 03.01.2024; копію виписки № 2.575 від 08.12.2023; копія заяви ОСОБА_2 від 06.02.2024; копію підтвердження реєстрації ОСОБА_3 від 08.02.2023; копію заяви ОСОБА_3 про відмову здійснювати догляд за матір`ю від 12.02.2024.
Так, згідно з висновком ЛКК № 746 від 18.12.23 ОСОБА_2 має невиліковну хворобу та потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 03.01.2024 № 3, складеного Управлінням соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Соціальні послуги надаються щоденно, ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги в приготування їжі, допомоги супроводжування до лікаря, необхідність в купівлі ліків, одягу тощо.
Нотаріальна заява ОСОБА_2 (бабусею позивача) від 16.04.2024 складена про відсутність інших осіб, які здатні здійснювати догляд, окрім онука ОСОБА_1 .
Донька ОСОБА_2 .   ОСОБА_3 (мати позивача) наразі перебуває в місті Хіммельштрассе, Австрія, про що нею надано підтвердження реєстрації та складена заява про відмову здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
За результатами розгляду поданого рапорту відповідач листом 16.02.2024 № 40/05/10/1-1532 повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки можливість здійснення постійного догляду за бабусею може бути реалізована іншою особою, а саме матір`ю позивача - ОСОБА_3 .
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним  позовом про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді рапорту позивача відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що наявність у ОСОБА_2 дорослої доньки ОСОБА_3 , а також перебування останньої за кордоном не є підставою для звільнення з військової служби позивача ОСОБА_1 згідно з вимогами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», а тому стверджуваних позивачем порушень його прав відповідачем у спірних правовідносинах не допущено, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
 У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу"від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначаєЗакон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII(Закон № 3543).
Згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Частиною 4 ст. 26 Закону №2232 передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах (окрім іншого): г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: необхідність здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року (Положення № 1153), яким визначається порядок проходження громадянами України (громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Згідно з п. 2 Положення №1153 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За призовом громадяни проходять, військову службу: за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до п. п. 5-7 Положення №1153 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Пунктом 260 Положення №1153 визначено, що під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених ст. 26-2 названого Закону.
Пунктом 233 Положення №1153 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Судом встановлено, що спір у даній справі полягає у різному баченні сторонами по справі наявності підстав для звільнення позивача з військової служби за умови наявності у бабусі позивача доньки, яка може здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності інших осіб, крім позивача, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_2 з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що у ОСОБА_2 є донька ОСОБА_3 (мати позивача),  яка  наразі перебуває в місті Хіммельштрассе, Австрія.
Стаття 51 Конституції України визначає, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України, є утвердження почуття обов`язку перед батьками.
Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо.
Оскільки мати позивача ОСОБА_3 є повнолітньою донькою ОСОБА_2 , то саме вона зобов`язана піклуватись та доглядати за своєю непрацездатною матір`ю.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 204 Сімейного Кодексу України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Однак, відповідних доказів, а саме судового рішення позивачем не надано.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при розгляді рапорту позивача відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що наявність у ОСОБА_2 дорослої доньки ОСОБА_3 , яка перебуває за кордоном та наявність її заяви  про відмову здійснювати догляд за матір`ю не є підставою для висновку  про відсутність у неї обов`язку чи можливості здійснення постійного догляду за своєю матір`ю.
Виходячи з приписів ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у разі необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем до суду не надано доказів про наявність  інвалідності у ОСОБА_2 . 
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що  підстави для звільнення з військової служби позивача ОСОБА_1 згідно з вимогами пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» відсутні. Отже порушень відповідачем прав позивача у спірних правовідносинах не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.   
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 по справі № 520/13750/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський