Справа № 138/1353/24
Провадження № 22-ц/801/2091/2024
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року	Справа № 138/1353/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 138/1353/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Богомазова Павла Сергійовича на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Холодової Т.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2024 року о 16 год. 17 хв. з особистого рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» невідомими особами було безпідставно та протиправно перераховано грошові кошти у розмірі 75 075,00 грн. на користь ОСОБА_2 . З метою негайного повідомлення надавача банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» про проведення протиправної платіжної операції, позивач звернулась до банку з заявою на ім`я голови правління банку, в якій повідомила, що 11.03.2024 року по її Універсальній кредитній картці голд трапились шахрайські дії у складі 3-х операцій з перерахування грошових коштів а саме в 16-17 в сумі 77 326,35 грн.; в 16-21 в сумі 5 072,24 грн.; в 16-23 в сумі 11 386,65 грн. У зв`язку з наведеним позивач просила не нараховувати комісію за використання кредитного ліміту (коштів), починаючи з березня 2024 року та анулювати комісію банку за перерахування кредитних коштів, оскільки 11.03.2024 зафіксована заявка «про шахрайство». Зокрема, 12.03.2024 за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12024221170001002 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодекс України. Викладені обставини, на думку представника позивача, свідчать про те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти позивача на загальну суму 75 075,00 грн, і такі кошти підлягають витребуванню та поверненню на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки відповідач набув вказані грошові кошти шахрайським шляхом та утримує їх без належної правової підстави. В добровільному порядку відповідач безпідставно отримані кошти не повертає, а відтак представник позивача просить стягнути на користь позивача з ОСОБА_2 вказані кошти у сумі 75075,00 грн. та судові витрати..
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
У апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Богомазов П.С. вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків.
Під час ухвалення рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при наданні оцінки доказам по справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову , суд першої інстанції мав би із посиланням на докази у справі вказати, які саме конкретні обставини підтверджують факт того, що позивач своїми діями сприяла перерахуванню грошових коштів на невідому особу, сприяла розкриттю конфеденціальної інформації, внаслідок чого стало незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку.
Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вимоги позову та відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком та вважає його помилковим виходячи з наступного
Судом першої інстанції встановлено, що 11.03.2024 з банківського рахунку позивача ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 о 16 год. 17 хв. здійснено переказ власних коштів (призначення платежу) в сумі 75075,00 грн. на рахунок отримувача ОСОБА_2 № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк». Вказане підтверджується копією платіжної інструкції № Р24А2445517799D2570 (а.с. 9).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що вказані грошові кошти були перераховані з картки позивача шахрайським шляхом, а відтак отримувач ОСОБА_2 незаконно заволодів грошовими коштами позивача.
На підтвердження вказаних обставин представником позивача до позовної зави додано копію заяви ОСОБА_1 на ім`я Голови правління АТ КБ «Приватбанк» від 15.03.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомляє, що 11.03.2024 по її Універсальній кредитній картці Голд трапились шахрайські дії у складі 3-х операцій з перерахування грошових коштів: 1) в 16-17 год. в сумі 77 326,35 грн.; 2) в 16-21 год. в сумі 5 072,24 грн.; 3) в 16-23 год. в сумі 11 386,65 грн. У зв`язку з наведеним позивач просила не нараховувати комісію за використання кредитного ліміту (коштів) починаючи з березня 2024 року, так як 11.03.2024 року зафіксована заявка «про шахрайство» та надала копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024221170001002 від 12.03.2024. Також ОСОБА_1 просила анулювати комісію банку за перерахування кредитних коштів 11.03.2024 (а.с. 10).
Також представником позивача надано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що 12.03.2024 до ЄРДР внесені відомості за № № 12024221170001002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Вказані відомості внесені на підставі заяви  ОСОБА_3 , яка надійшла 11.03.2024 до ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області про те, що невстановлена особа 11.03.2024 перебуваючи на території Салтівського району міста Харкова, 11.03.2024 в період дії воєнного стану, шахрайським шляхом з використанням електронно-обчислювальної техніки, незаконно заволоділа грошовими коштами  ОСОБА_1  в розмірі 93 785 гривень, що перебували на банківській картці НОМЕР_3 , чим завдала матеріальної шкоди останній (а.с. 11).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За правилами ст. 1212 ЦК безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
У висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 у справі № 548/741/21 зазначено, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Тобто учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, їх поведінка має відповідати певному стандарту, що полягає в недопущенні порушення прав та інтересів інших осіб.
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктивним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Згідно з пунктом 2 розділу VI положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що позивач своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, апеляційний суд, дійшов висновку що неправомірне списання було здійснено без волевиявлення ОСОБА_1 .
Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.
Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновок про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормами статті 141 ЦПК України установлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Богомазова Павла Сергійовича задовольнити.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2024 року– стасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів– задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) безпідставно набуті грошові кошти розмірі 75075,00 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 1211,20 гривень судових витрат зі сплати судового збору в суді першої інстанції та 1816,80 гривень зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                І.В. Міхасішин

Судді:                                                                          Ю.Б. Войтко
                                                                               
І.М. Стадник