ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 жовтня 2024 року                                                         м. Кропивницький

справа № 401/1556/22
провадження № 22-ц/4809/1294/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року у складі судді Мельничика Ю. С. і

В С Т А Н О В И В :

       Короткий зміст позовних вимог

В липні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі – ТОВ «ГК «Нафтогаз України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути на свою користь суму основного боргу (заборгованості за спожитий природний газ) в розмірі 48 138 грн 17 коп та судовий збір в розмірі 2 481 грн.
Позовна заява мотивована тим, що позивач, як суб`єкт ринку газу з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його для власних потреб та є постачальником, на якого покладені спеціальні обов`язки.
Споживачами за адресою: АДРЕСА_1 , в період з січня 2019 року по жовтень 2022 року було спожито природний газ на загальну суму 48 138,17 грн, вартість якого залишилась не оплаченою.
Оскільки, нараховані суми за спожитий природний газ не сплачувались у повному обсязі, що свідчить про неналежне виконання зобов`язань за договором постачання природного газу, позивач звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 липня 2023 року залучено до участі у справі за позовом ТОВ «ГК «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ як співвідповідача  ОСОБА_2 .
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року позов ТОВ «ГК «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за спожитий природний газ задоволено.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ за період з січня 2019 року по жовтень 2022 року (включно) в сумі 48 138 грн 17 коп.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» судовий збір у розмірі 2 481 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними на підставі належних та допустимих доказів.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року та ухвалити нове, яким скасувати солідарне стягнення з відповідачів на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий природний газ та судового збору, а також стягнути з позивача на свою користь судовий збір в розмірі 3 721 грн 50 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним встановленням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, об`єктивним обставинам справи; неправильно визначеним відповідно до встановлених судом обставин правовідносин; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_2 , оскільки 01.11.2006 продав її з усною домовленістю про збереження реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, оскільки зареєструвати місце проживання за іншою адресою не було можливості.
Позивач не мешкає за місцем реєстрації та не користується комунальними послугами з листопада 2006 року, на підтвердження чого надано відповідні докази, а тому позовні вимоги є безпідставними.
В усіх своїх письмових зверненнях до суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначав адресу свого фактичного проживання в м. Харкові, проте, жодної повістки за зазначеною адресою на отримував.
В наданій позивачем вимозі ДП «Центргаз» ВАТ «Кіровоградгаз» про сплату боргу зроблена технічна помилка і показника лічильника 7 м. куб. означають 7 000 м. куб.
Крім того, відповідно до рахунків ДП «Центргаз» по особовому рахунку НОМЕР_1 газ не споживався, а позивачем були виставлені рахунки з показниками лічильника невідомо звідки взятими, отже, нарахування за газ проведено неправомірно, на незрозумілих припущеннях.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від ТОВ «ГК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року залишити без змін.
Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 48 138 грн 17 коп, тобто менше стридцяти розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2024 становить 90 840 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367ЦПКУкраїни межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України», як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб та відповідно постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» є постачальником на якого покладені спеціальні обов`язки.
Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01.02.2022 ТОВ «ГК «Нафтогаз України» відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ, на підставі до п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.
Згідно роздруківки з особового рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий на ім`я споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за період з січня 2019 року по жовтень 2022 року (включно) заборгованість за спожитий природний газ за вказаною адресою становить 48 138 грн 17 коп. 
Відповідно до відповіді ВАТ «Кіровоградгаз» від 19.12.2022 споживачем розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , про що зазначено у витягу з білінгової системи « ОСОБА_3 ». Представникам ВАТ «Кіровоградгаз» споживач ОСОБА_1 відмовлявся ставити підпис на актах обстеження/контрольного огляду вузла обліку газу та його складових та доступу до газового обладнання не надав, на підтвердження чого надано копію акту від 27.10.2022.
ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 з 1996 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та поясненнями відповідача. 
Згідно договору дарування квартири від 31 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2854, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . 
Згідно відповіді Світловодського КМ БТІ від 13 березня 2023 року № 27, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 31.10.2006 № 1-2854.
Відповідач ОСОБА_1 у період з червня 2007 року по серпень 2019 року працював в ЗАТ «Док-лео» в м. Москва Російської Федерації, що підтверджується копіями трудової книжки та довідкою №3/45 від 16.08.2019.
Відповідно до копії вимоги про сплату заборгованості за спожитий газ від 27.02.2020 № 119/101-609, ОСОБА_1  повідомлявся філією ТОВ «ГК «Нафтогаз України» у м. Кропивницькому про існуючу заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 18 002,21 грн по особовому рахунку № НОМЕР_2 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного праває підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Зі змісту ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини першоїстатті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», - споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Правилами постачання природного газу, що затверджені постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015 передбачено, що постачальник зобов`язаний постачати природний газ споживачам які використовують його (природний газ) для власних потреб, а споживачі зобов`язані здійснювати оплату за отриманий природний газ, згідно особового рахунку і встановлених тарифів.
Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2500 «Про затвердження типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» визначено, що договір між постачальником природного газу та споживачем є публічним договором приєднання відповідно до ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, відповідно укладається шляхом заявочного принципу і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. 
Відповідно до вимог Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015, акцептуванням публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам є повернення споживачем постачальнику підписаної заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, та та/або сплата/часткова сплата споживачем вартості спожитого природного газу та/або факт фактичного споживання природного газу.
Таким чином, навіть за відсутності підписаної відповідачем заяви-приєднання, фактичним підключенням об`єкту відповідача до ГРМ та фактичним споживанням природного газу підтверджується факт приєднання відповідача до публічного договору розподілу природного газу, укладеного між позивачем та відповідачем.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.10.2021 у справі №468/1649/20-ц.
Згідно п.2.1.  Постанови НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500 «Про затвердження типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» (далі - Договір) за цим договором постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.
Визначення об`ємів (обсягів) споживання природного газу проводиться Оператором ГРМ згідно Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2494.
Відповідно до п.1 глави 4 Розділу IX Кодексу газорозподільних систем, визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Положеннями ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України визначено, що власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на зміст правовідносин, що існують між сторонами, вони по своїй суті є грошовим зобов`язанням, в якому серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника як споживача послуг покладено цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора, як виконавця комунальної послуги, вимагати сплату коштів за фактично надані послуги.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 07 липня 2020 року.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
ТОВ «ГК «Нафтогаз України», як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб та відповідно Постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» є постачальником на якого покладені спеціальні обов`язки.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно роздруківок про фінансовий стан з особового рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий на ім`я споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з січня 2019 року по жовтень 2022 року (включно) заборгованість за спожитий природний газ за вказаною адресою становить 48 138 грн 17 коп (том 1 а. с. 19, 167).
Відповідно до відповіді ВАТ «Кіровоградгаз» від 19.12.2022, споживачем розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , про що зазначено у витягу з білінгової системи «Газоліна». Представникам ВАТ «Кіровоградгаз» споживач ОСОБА_1 відмовлявся ставити підпис на актах обстеження/контрольного огляду вузла обліку газу та його складових та доступу до газового обладнання не надав, на підтвердження чого надано копію акту від 27.10.2022 (том 1 а. с. 127-130).
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 з 1996 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою виконавчим комітетом Світловодської міської ради Кіровоградської області № 2914 від 07.07.2020, та не заперечується відповідачем (том 1 а. с. 37).
Згідно копії договору дарування квартири від 31 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Москаленко Н. І., та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2854, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 38).
За змістом копії відповіді Світловодського КМ БТІ від 13 березня 2023 року № 27, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 31.10.2006 № 1-2854 (том 1 а. с. 147).
ОСОБА_1 в період з червня 2007 року по серпень 2019 року працював в ЗАТ «Док-лео» в м. Москва Російської Федерації, що підтверджується копіями трудової книжки серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 та довідкою № 3/45 від 16.08.2019 (том 1 а. с. 33-36, 77).
Аналізуючи надані сторонами докази та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України» являється постачальником природного газу та надає послуги з постачання природного газу у тому числі споживачам за адресою: кв. АДРЕСА_3 .
На підставі наявних в матеріалах справи відомостей про змінювані показники приладу обліку природного газу, який встановлений у зазначеній квартирі, вбачається факт споживання природного газу, а тому між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з виконання договору постачання природного газу. 
ОСОБА_2 як власник та ОСОБА_1 як особа, яка має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, несуть обов`язок по утриманню зазначеної квартири, у тому числі сплати наданих комунальних послуг з постачання природного газу.
З січня 2019 року по жовтень 2022 року у відповідачів виникла заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 48 138 грн 17 коп, а даних про те, що вона була погашена, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ГК «Нафтогаз України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ.
Такими, що не заслуговують на увагу суду є посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_2 , з огляду на те, що відповідач добровільно зареєстрував своє місце проживання у зазначеній квартирі, про своє непроживання у ній постачальника послуг належним чином не повідомляв, реєстрацію свого місця проживання не змінював, доказів проживання його за іншою адресою у вказаний період суду не надав.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 334/8435/14-ц (провадження № 61-20962св18).
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що жодної повістки за зазначеною ОСОБА_1 адресою він не отримував, оскільки матеріали справи містять розписки про отримання судових повісток та докази доставлення ОСОБА_1 . SMS-повідомлення про розгляд справи на номер телефону, указаний ним в поданій до суду першої інстанції заявки про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMSповідомлення до суду (том 1 а. с. 78, 82 на звороті, 102а, 189 на звороті, 203а, 212).
Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18), від 23 лютого 2022 року у справі № 644/12167/15 (провадження № 61-20148св21) вказано, що довідка про доставку SMS не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Оскільки матеріали справи містять власноруч підписану ОСОБА_1 заявку про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS повідомлення суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про незаконність та неправильність нарахування позивачем боргу, оскільки правильність розрахунку суми боргу, який надав позивач, ОСОБА_1 не спростовано, а матеріали справи не дають підстав для обґрунтованих сумнівів у правильності обліку розподіленого відповідачам природного газу.
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було надано до суду клопотання, в якому він просив долучити до матеріалів справи копію абонентської книжки з квитанціями по сплаті спожитого газу, копії рахунків ДП «Центргаз» за спожитий природний газ, копію поставнови про відкриття виконавчого провадження та копію довідки про доходи.
За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Оскільки, подаючи клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, відповідач не зазначав про причини неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд відмовляє в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та, як наслідок, не досліджує та не надає їм відповідну оцінку.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістомст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи, що ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року було зупинено дію оскаржуваного рішення, дію рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року необхідно поновити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першоїстатті 382 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року без змін.
Поновити дію рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 січня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                    С. І. Мурашко

Судді                                                    С. М. Єгорова        

О. І. Чельник