17.10.24
22-ц/812/1456/24
Справа №487/4949/20
Провадження № 22-ц/812/1456/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
15 жовтня 2024 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участі представника позивачів - ОСОБА_1 
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 , 
подану адвокатом Островським Сергієм Борисовичем
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності №14679034

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2020 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С., про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності №14679034.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2016 року по справі № 487/8592/15 було стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 основний борг за договором позики у сумі 403 550,00 грн. та проценти за користування позикою у сумі 150 231,06 грн.
На підставі довіреності реєстраційний № 69 від 14 січня 2016 року в даній справі ОСОБА_7 представляла ОСОБА_2 , яка брала участь у судових засіданнях по справі №487/8592/15, була присутня 20 квітня 2016 року при оголошення вступної та резолютивної частин рішення та в цей же день отримала її копію, 27 квітня 2016 року вона отримала копію повного тексту рішення по цій справі.
ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_7 про ухвалення судом і вищезазначеного рішення. В свою чергу ОСОБА_7 04 травня 2016 року підготувала, підписала та подала до суду апеляційну скаргу на вказане рішення та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження цього рішення суду.
В зв`язку з несплатою судового збору апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 12 травня 2016 року залишив апеляційну скаргу ОСОБА_7 без руху, а ухвалою від 08 червня 2016 року повернув апелянту.
Рішення суду набрало законної сили 04 травня 2016 року і на його виконання були видані два виконавчі листи, на підставі яких 04 липня 2016 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області були відкриті два виконавчі провадження №51534377, 51533906.
Отже, станом на 04 травня 2016 року ОСОБА_7 була обізнана про наявність рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2016 року по справі № 487/8592/15 та знала, що з неї на його користь стягнуто більш як півмільйона гривень.
23 травня 2016 року ОСОБА_7 подарувала своїй рідній матері ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. за реєстр. № 637.
Вважає договір дарування недійсним, оскільки станом на 23 травня 2016 року ОСОБА_7 була обізнана про наявність рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2016р. по справі № 487/8592/15 та знала, що з неї на його користь стягнуто більш як півмільйона гривень, внаслідок чого вона передбачала для себе негативні наслідки у вигляді звернення стягнення на спірну квартиру.
Дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема й тому, що дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном.
Так, ОСОБА_8 є рідною матір`ю ОСОБА_7 , вони проживають разом у будинку АДРЕСА_2 . Факт родинних відносин може бути підтверджений інформацією, отриманою з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану.
ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_7 право власності на спірну квартиру фіктивно, тому що остання продовжує фактично володіти та користуватись цією квартирою.
Приховуючи свої справжні наміри, переоформлення квартири для уникнення звернення стягнення на неї, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дійсно ввели його в оману щодо цих намірів. Вони свідомо не виконали договір дарування - ОСОБА_8 не переоформила на себе особові рахунки в комунальних службах, не уклала з ними відповідні договори та 4 роки не сплачувала за комунальні послуги. ОСОБА_7 в свою чергу, вважаючи квартиру своєю власністю, 4 роки сплачувала комунальні послуги.
Вказане свідчить, що реальне волевиявлення сторін оскаржуваного правочину було направлено не на настання реальних наслідків договору дарування квартири, а на інші цілі, а саме ухилення від виконання судового рішення та унеможливлення такого виконання.
Звертає увагу, що у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. на примусовому виконанні знаходяться чотири виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 боргу на загальну суму 776 550,37 грн
Приватним виконавцем Довгань В.В. була описана, арештована та виставлена на електронні торги квартира АДРЕСА_3 , яка належала відповідачу ОСОБА_7 . 
Внаслідок того, що троє електронних торгів не відбулися приватний виконавець Довгань В.В. передала стягувачу ОСОБА_9 вищевказану квартиру в рахунок погашення боргу за виконавчими листами, про що складені: постанова від 19 липня 2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт від 19 липня 2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі цих документів приватний нотаріус Помазан Я.В. зареєструвала за ОСОБА_9 право власності на квартиру, про що видала відповідне свідоцтво.
Після звернення стягнення на квартиру борг ОСОБА_7 за виконавчими провадженнями склав 322 787,97 грн.
ОСОБА_7 не подарувала ОСОБА_8 ще одну квартиру, а саме квартиру АДРЕСА_3 тому що, на момент ухвалення судом рішення про стягнення боргу з ОСОБА_7 20 квітня 2016 року квартира знаходилась під забороною відчуження. 
Справа в тому, що 18 листопада 2004 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, реєстр № 2366. За цим договором ОСОБА_7 отримала право власності на цю квартиру, але відповідно до ч. 2 ст. 754 ЦК України на неї не можна було звертати стягнення до смерті відчужувачів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , а ОСОБА_11 померла вже після ухвалення рішення суду, а саме - 26 січня 2019 року. Отже, ОСОБА_7 , знаючи, що на цю квартиру виконавець не зможе звернути стягнення, не дарувала її ОСОБА_8 .
Вказує, що на день подання цієї позовної заяви до суду борги за виконавчими листами погашались лише шляхом передачі приватним виконавцем вищезазначеної квартири, ОСОБА_7 самостійно і добровільно жодної копійки не сплатила.
Виконати рішення судів неможливо, тому що ОСОБА_7 :
-        доходів не отримує, коштів на розрахункових рахунках у неї немає;
-        транспортних засобів у власності немає;
-        у будинку АДРЕСА_4 , який належить їй на праві приватної власності, прописана свою неповнолітню доньку, а тому звернути стягнення на нього неможливо;
- іншого нерухомого майна немає.
А отже, майна, за рахунок якого можливо здійснити погашення боргу за виконавчими провадженнями, у ОСОБА_7 немає. Єдиною власністю, на яку можна було звернути стягнення, була квартира АДРЕСА_1 . Знаючи про судове рішення, ОСОБА_7 передбачала, що на спірну квартиру буде звернуто стягнення, а тому навмисно фіктивно переоформила право власності на неї на свою матір.
З вищевикладеного вбачається, що його право на належне, у відповідності до вимог закону виконання судового рішення, ухваленого на його користь про стягнення грошових коштів, є порушеним та підлягає судовому захисту
Про наявність договору дарування він дізнався лише 27 травня 2020 року від свого представника ОСОБА_1 , який в свою чергу дізнався про це з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 23 травня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. за реєстр. № 637 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. 26.05.2016р. (індексний номер 29770898) та запис про право власності №14679034.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року позов було задоволено. 11 липня 2022 року сторона відповідача звернулась до суду з заявою про скасування судового рішення. Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року заочне рішення від 15 листопада 2021 року по справі скасовано та призначено підготовче засідання.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва суду від 26 березня 2024 року залучено до участі у справі правонаступників померлого позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 т.2 а.с. 198
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року у виді арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , що належить на праві власності ОСОБА_8 - скасовано.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачами не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення їх прав чи інтересів з боку відповідачів укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , адвокат Островський С.Б., вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи, порушенням норми процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Вказував, що ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_7 право власності на спірну квартиру фіктивно, тому що остання продовжує фактично володіти та користуватись цією квартирою.
Приховуючи свої справжні наміри, а саме переоформлення квартири для уникнення звернення стягнення на неї, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 умисно ввели ОСОБА_9 в оману щодо цих намірів. Вони свідомо не виконали договір дарування - ОСОБА_8 не переоформила на себе особові рахунки в комунальних службах, не уклала з ними відповідні договори та 4 роки не сплачувала за комунальні послуги. ОСОБА_7 в свою чергу, вважаючи квартиру своєю власністю, 4 роки сплачувала комунальні послуги.
Вказане свідчить, що реальне волевиявлення сторін оскаржуваного правочину було направлено не на настання реальних наслідків договору дарування квартири, а на інші цілі, а саме ухилення від виконання судового рішення та унеможливлення такого виконання.
Звертає увагу, що майна, за рахунок якого можливо здійснити погашення боргу за виконавчими провадженнями, у ОСОБА_7 не було. Єдиною власністю, на яку можна було звернути стягнення, була квартира АДРЕСА_1 . Знаючи про судове рішення, ОСОБА_7 передбачала, що на спірну квартиру буде звернуто стягнення, а тому навмисно фіктивно переоформила право власності на неї на свою матір.
Таким чином, в матеріалах справи наявні всі необхідні докази, які підтверджують, що оспорюваний договір дарування квартири є недійсним. Але суд першої інстанції не дослідив вказані докази та неповне з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого судове рішення є необґрунтованим.
У відзиві представник ОСОБА_8 - адвокат Єнова Л.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Островський С.Б. апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення,.
Представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Єнова Л.М. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Про розгляд справи апеляційним судом позивачі, відповідачі та третя особа повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн.
Заводським районним судом м. Миколаєва 22 червня 2016 року видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн. (т.1 а.с.22 23).
Договором дарування житлового будинку від 23 травня 2016 року ОСОБА_7 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_8 прийняла у власність (дарунок) квартиру АДРЕСА_6 .
За цим договором ОСОБА_7 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_8 прийняла у власність (дарунок) квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.188-189).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 травня 2020 року щодо кв.  АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі договору дарування.
04 липня 2016 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанови про відкриття виконавчого провадження №51534377 та №51533906 з примусового виконання виконавчих листів по справі 487/8592/15 від 22 червня 2016 року (т.1 а.с. 24, 25).
Відповідно до постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника від 22 червня 2017 року було проведено опис та накладено арешт на триповерховий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 105.8 кв.м.( т.1 а.с.82-83).
У 2019 році вказані виконавчі листа було знову пред`явлено до виконання та приватним виконавцем Довгань В.В. було відкриті виконавчі провадження №59250523 та №59250152, про щ винесено постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 травня 2019 року ( т.1 а.с.66,67).
Постановою від 19 липня 2019 року про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу зведеного виконавчого провадження №57852001 та акту про передачу майна стягувачеві у рахунок погашення боргу від 19 липня 2019 року виконавчих листів № 2-487/202/18 від 08 червня 2018 року, 2- др487/4/18 від 15 червня 2018 року та виконавчий лист 487/8592/15 від 22 червня 2016 року ОСОБА_9 було передано в рахунок погашення заборгованості за виконавчими листами, що об`єднанні в одне провадження ЗПВ 57852001 квартиру АДРЕСА_7 (т.1 а.с.68) в рахунок погашення суми боргу 453762 грн. 40 коп.
29 липня 2019 року ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності (т.1 а.с.70).
Відповідно до інформації з державної фіскальної служби від 15 червня 2020 року у боржника відсутні джерела доходу, на наявних у банку Банк Кредит Дніпро на момент накладання арешту на кошти 23 квітня 2020 року.
Транспортні засоби не зареєстровані на 15 червня 2020 року (т.1 а.с.76) та АТ «Приватбанк» кошти на момент накладання арешту 25 жовтня 2018 року арештованих рахунках відсутні (т.1 а.с.74,75).
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За матеріалами спадкової справи №9/2022 відкритої 27 січня 2022 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Г.В. Іскрицькою. Спадщину після його смерті прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з підстав недоведеності позивачем факту, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами сторонами вказаного договору дарування, а також ту обставину, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків та є фіктивним.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
За ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).
Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) є недійсними.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) також зазначено про те, що: позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19 (провадження №61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.2,3ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3ст.13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».
Договір, як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження №61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому, та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі №922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
До того ж слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (ст.234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України).
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст.234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оскарження правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Так, під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 23 травня 2016 року відчужила належну їй на праві власності квартиру за безоплатним договором (нотаріально посвідченим договором дарування) своїй матері, будучи при цьому обізнаною про наявність невиконаного нею грошового зобов`язання та стягнення з неї на підставі рішення Заводського районного суду від 20 квітня 2016 року, яке в апеляційному та касаційному порядку не переглядалося, набрало чинності, на користь ОСОБА_9 боргу у розмірі 553 781 грн.06 коп.
Таким чином, колегія суддів вважає, що така поведінка ОСОБА_7 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам позивачів та на підставі чого висновує про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Оскільки на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання за договором було простроченим, його належне виконання не відбулося, то ОСОБА_9  набув права вимоги до ОСОБА_7 у зв`язку з невиконанням останньою взятих на себе зобов`язань.
При цьому, боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїм кредитором. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_7 відсутнє будь-яке рухоме майно, а також рахунки у банківських установах, на яких може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу. У належному ОСОБА_7 на праві власності житловому будинку АДРЕСА_2 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_12 , 2008 року народження. Дозволу на реалізацію житлового будинку за вказаною Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради не надає, оскільки такий дозвіл буде суперечити інтересам дитини( т.1 а.с.85).
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що оспорюваний договір дарування квартири укладено між ОСОБА_7 та її матір`ю ОСОБА_13 є безоплатним та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник ОСОБА_7 , яка відчужила майно на підставі безоплатного договору на її користь, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяла очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_7 належної її квартири за спірним договором дарування зменшує платоспроможність останньої та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору.
Слід також вказати, що на підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (23 травня 2016 року), тобто після ухвалення Заводським районним судом м. Миколаєва рішення від 20 квітня 2016 року по справі №487/8592/15; контрагент, з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування (мати боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.
Більше того, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі №904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «…договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
До подібних висновків (визнання недійсним фраудаторного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі №910/12093/20.
Таким чином, відповідач ОСОБА_7 здійснила безоплатне відчуження належного їй майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне її нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, відповідач ОСОБА_7 не довела будь-якими доказами наявність у неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 29770898), що здійснене приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., є помилковим.
З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги є такими , що заслуговують на увагу.
У позовній заяві позивач просив стягнути витрати за надання правничої допомоги у розмірі 12100,00 грн. та судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду.
Пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства зазначено відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Установлено, що правничу допомогу на стадії розгляду справи в суді першої інстанції позивачу ОСОБА_9 надавав адвокат Островський С.Б., що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 15 січня 2019 року та ордером про надання правничої (правової) допомоги серії МК № 52334 від 15 січня 2019 року та 52338 від 15 червня 2020 року (т.1а.с. 49-53) .
Разом із заявою представник позивача подав рахунок та детальний опис робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги, в якому зазначив, що адвокатом позивача були виконані роботи за надання послуг професійної правничої допомоги під час розгляду справи у суді у розмірі 12 100 грн.
Із опису робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги вбачається, що адвокатом були надані такі послуги: вивчення наданих клієнтом матеріалів підготовка та направлення адвокатських запитів отримання відповідей на запити ознайомлення з ними, підготовка позовної заяви про визнання договору дарування недійсним - 5000 грн( 5 год. х 100 грн./вартість 1 год роботи); підготовка заяви про забезпечення позову, підготовка заяви про усунення описки в ухвалі про забезпечення позову, виконання ухвали про забезпечення позову 2000 грн. (2год х 1000 грн/год); участь у судових засіданнях 1100 грн (1,1 год х1000грн./год); ознайомлення з матеріалами справи (три рази: 22.03.21, 29.06.21 та 21.09.2021) 3000 грн (3 год х1000 грн./год); підготовка відповіді на відзив ОСОБА_8 -1000 грн (1 год х1000грн/год).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107,109).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (даліЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).
При цьому, при вирішенні питання щодо зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, в яких наголошено на тому, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо співмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Колегія суддів, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, врахувавши складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, відсутність клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат, дійшла висновку про те, що компенсація витрат на правничу допомогу у сумі 12100 грн. є співмірною із складністю справи, об`ємом наданих адвокатом послуг, витраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг, тому стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_3 підлягають понесені витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 по 6050 грн. з кожної.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідачів. У зв`язку з чим з відповідачів на користь позивача ОСОБА_3 слід стягнути сплачений судовий збір за суд першої інстанції по 840 грн. 50 коп. з кожної, а в дохід держави по 1261 грн. з кожної судового збору, оскільки позивач ОСОБА_3 звільненій від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір». 
Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , подану адвокатом Островським Сергієм Борисовичем, задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності №14679034 - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 23 травня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим Олександром Сергійовичем за реєстр. № 637.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим Олександром Сергійовичем 26 травня 2016 року (індексний номер 29770898) та запис про право власності №14679034.
Стягнути з ОСОБА_7 (ІНН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу по 6050 (шість тисяч п`ятдесят) грн. з кожної.
Стягнути з ОСОБА_7 (ІНН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 ( НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) по 840 (вісімсот сорок) грн. 50 коп. з кожної судового збору.
Стягнути з ОСОБА_7 (ІНН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_8 ( НОМЕР_3 ) в дохід держави по 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн. з кожної судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.