ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4373/24 Справа № 201/16688/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Барильської А.П., Єлізаренко І.А.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У листопаді 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 25 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHLGB00000786 відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 49 427,00 доларів США зі сплатою чергових платежів у розмірі 515,59 доларів США, з кінцевим строком повернення – до 24 вересня 2027 року та зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі встановленому договором.
Позивач зазначає, що свої зобов`язання виконав, тоді як ОСОБА_1 не виконала взяті на себе кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 20 жовтня 2017 року ставить 88 272,36 доларів США, з яких: 29 815,94 доларів США — залишок заборгованості за наданим кредитом, 9 664,92 доларів США — залишок простроченої заборгованості, 25 181,13 доларів США — залишок заборгованості за відсотками, 25 125,07 доларів США — залишок заборгованості за простроченими відсотками, 26 451,39 доларів США — пеня та 6 823,90 доларів США — комісія.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачки кредитну заборгованість у розмірі 59 609,81 доларів США, з яких: 29 815,94 доларів США — заборгованість за кредитом, 212 577,00 доларів США — заборгованість за відсотками, 14 036,17 доларів США — пеня та 3 180,70 доларів США — комісія.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року позовні вимоги Банку задоволено частково, а саме, стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2007 року № DNHLGB00000786, яка складається з наступного: заборгованість за відсотками — 5 786,55 доларів США, комісія – 1 193,50 доларів США, пеня — 1 916,03 доларів США. В задоволенні іншої частини позовних вимог — відмовлено. 
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати в частині відмови у задоволених вимогах та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, порушення, вказані у досудовій вимозі про дострокове повернення кредиту, не усунула, а тому сд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог у розмірі 50 713,73 доларів США.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шишкін В.М. просив рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно копії кредитного договору №DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 49 427,00 доларів США на строк – до 24 вересня 2027 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та обов`язкової єдино разової комісії у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування в період сплати. Розмір чергових платежів становить 515,59 доларів США.
Пунктом 2.3.3 вказаного договору визначено, що на власний розсуд, банк має право, змінити умови договору – зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав , вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати зобов`язання за договором.
Крім того, п. 3.2 визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню за кредитним договором, передбачених пп.2.2.4 (позичальник зобов`язується здійснити погашення кредиту в порядку, сумах і строки передбачені договором), 2.3.3, 7.1 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п.7.4 цього договору на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п.7.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором.
Пунктом 4.1 визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 3,00% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, але не менше 1 гривні.
Умовами пункту 7.4 визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.2.2.4, 2.3.3, 7.1 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,32% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості.
Позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок, відповідно до якого, її розмір станом на 07 грудня 2018 року становить 59 609,81 доларів США, з яких: заборгованості за кредитом – 29 815,94 доларів США; заборгованості за відсотками – 12 576,99 доларів США; комісії – 3 180,70 доларів США; пені – 14 056,17 доларів США. 
Розмір заборгованості станом на 28 листопада 2016 року: за відсотками – 5 786,55 доларів США; комісія – 1 193,50 доларів США; пеня – 1 916,03 доларів США.
Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, позивач з позовом звернувся до суду у листопаді 2016 року, а матеріали справи не містять доказів щодо виконання останнім приписів ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції Закону чинній до 10 червня 2017 року та вимог п.2.3.3 кредитного договору, а тому відсутні підстави для дострокового стягнення коштів за таким договором. В той же час, врахувавши те, що відповідачем порушено умови договору щодо вчасного внесення коштів на погашення заборгованості, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором розмір якої станом на 28 листопада 2016 року становить 8 896,08 доларів США та складається з: заборгованості за відсотками – 5 786,55 доларів США; комісії – 1 193,50 доларів США; пені – 1 916,03 доларів США, підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Згідно ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України, пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом ч. 1 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627ЦКУкраїни у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054ЦКУкраїни у вказаній редакції).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».
З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла-шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
З викладеного вбачається, що ч. 10 ст. 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (постанова ВС/КЦС від 28 червня 2023 прийнята за результатами розгляду справи №638/13683/15).
Встановивши, що Банк звернувся до суду із вказаним позовом у листопаді 2016 року, а матеріали справи не містять доказів щодо виконання останнім приписів ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції Закону чинній до 10 червня 2017 та вимог п.2.3.3 кредитного договору, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для дострокового стягнення коштів за таким договором.
В той же час, врахувавши те, що відповідачем порушено умови договору щодо вчасного внесення коштів на погашення заборгованості, суд вважав, що вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 28 листопада 2016 року у розмірі 8 896,08 доларів США, з яких: заборгованості за відсотками – 5 786,55 доларів США; комісії – 1 193,50 доларів США; пені – 1 916,03 доларів США, підлягають задоволенню.
Законність рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється, так як рішення у цій частині не є предметом апеляційного оскарження.
Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, порушення, вказані у досудовій вимозі про дострокове повернення кредиту, не усунула, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог у розмірі 50 713,73 доларів США, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що кредитні правовідносини, які виникли між сторонами мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 
На момент ухвалення оскаржуваного рішення суду, підтвердження направлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами Банком надано не було, як і не було надано доказів вручення такої вимоги відповідачці.
Таким чином, встановивши, що умовами кредитного договору (2.3.3) було передбачено порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, однак позивач не надав належних доказів виконання зазначених вимог, а також врахувавши відсутність доказів отримання такої вимоги відповідачем, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.
Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Колегія суддів не може взяти до уваги, долучені Банком до апеляційної скарги копію виконавчого напису нотаріуса від 23 січня 2019 року та копію письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором від 25 вересня 2007 року, з огляду на наступне.
У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Банком в апеляційній скарзі не наведено жодних поважних причин неподання вказаних документів до суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає за необхідне не брати їх до уваги.
Зважаючи, що позивачем є юридична особа – банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення суду в оскаржуваній частині.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у дострокову стягнення кредитної заборгованості. 
Рішення в оскаржуваній частині, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко