ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 грудня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/9335/24
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1659/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                    головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів:  Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.
                                    секретар: Шкарупа Ю.В.    
Боржник: ОСОБА_1 
Стягувач: Публічне акціонерне товариство «Сенс банк», 
Заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
Суб`єкт оскарження: Деснянський відділ державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця (суддя Павлов В.Г.), постановлену у м.Чернігів, 
                                  В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати неправомірним рішення начальника Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо відмови у знятті арештів з усього нерухомого майна заявниці, накладених в межах виконавчих проваджень №12549250 та №40046198; зобов`язати Деснянський районний відділ Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) зняти арешти (припинити дію обтяжень) усього нерухомого майна заявниці, накладені державними виконавцями у виконавчих провадженнях №12549250 та №40046198, а саме: арешт нерухомого майна реєстраційний номер 8864087 від 08 липня 2009 року (об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно), обтяження (арешт нерухомого майна) №6625160, зареєстроване 09 серпня 2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №40046198, предмет обтяження: все нерухоме майно. Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 стало відомо, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у Деснянському відділі ДВС у м.Києві перебували два виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №6-246, виданого 13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м.Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 595 367 грн. 22 вересня 2011 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». 07 жовтня 2013 року державним виконавцем було вдруге винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, а 19 червня 2014 року – постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Своїм листом від 04 жовтня 2024 року Деснянський ВДВС у м.Києві відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про зняття арештів, що, на її думку, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння своїм майном, за наявності умов відсутності діючого виконавчого провадження, а також відсутності будь-яких відомостей щодо рішення про стягнення з боржниці виконавчого збору (відсутності у паперовому вигляді постанов про накладення арешту на майно та стягнення виконавчого збору), а також витрат виконавчого провадження в межах ВП №40046198 та відсутності доказів вжиття державними виконавцями заходів по стягненню таких після закриття (припинення) виконавчого провадження №40046198.
Ухвалою  Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року у задоволенні скарги відмовлено. Ухвала суду мотивовано тим, що виконавче провадження не було закінчене, а виконавчий лист повертався стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, тому суд дійшов висновку, що у державного виконавця при поверненні виконавчого листа були відсутні підстави для зняття арешту, не має для цього підстав і на даний час, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту. Вказуючи на незаконність дій державного виконавця, які виразились у відмові в скасуванні накладеного арешту, представник скаржника не надав суду жодного доказу виконання довірителем відповідного рішення суду. З огляду на відсутність порушень вимог закону в діях державного виконавця, який не був зобов`язаний знімати арешт з майна боржника у випадку повернення виконавчого документу стягувачу (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент повернення виконавчого листа), останній не може бути зобов`язаний до вчинення дій, які не є обов`язковими для нього.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що закінчення виконавчого провадження, як і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено, як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Не зняття органом ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право боржника підлягає захисту, шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з її нерухомого майна. На думку ОСОБА_2 , суд першої інстанціїх фактично самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків та не проаналізувавши взаємовідносини, що виникли між сторонами спору, виніс необгрунтоване рішення про скасування якого вона просить. Скаржниця вважає, що  наявність протягом тривалого часу ( більше 10 років) не скасованого арешту на її майно, за умови відсутності виконавчого провадження та відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
      По справі встановлено, що на виконанні у Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебували виконавчі провадження, а саме: 
-ВП 12549250 з примусового виконання виконавчого листа № 6-246/09 виданого 13.03.2009 р. Новозаводським районним судом міста Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» коштів у розмірі 595 367,11 грн., що надійшов до відділу 21.04.2009 року. 23.04.2009 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника). 
22.09.2011 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану п.7 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». 
-ВП 40046198 з примусового виконання виконавчого листа № 6-246/09 виданого 13.03.2009 року Новозаводським районним судом міста Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» коштів у розмірі 595 367,11 грн., що повторно надійшов до Відділу 03.10.2013 р. 
07.10.2013 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 19.06.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
19.06.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 03.06.2024 р. вищевказаний виконавчий документ зареєстрованим у Відділі не значиться та на виконанні не перебуває.
26.09.2024 року адвокат Горлатий О.В. звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою в інтересах ОСОБА_1 про знаття арештів з майна ОСОБА_1 
04.10.2024 року Деснянським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано відповідь на заяву про зняття арешту і зазначено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна можуть звернутися у відповідності до п.5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» до суду.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судових рішень.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно із пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час повернення виконавчого документу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час повернення виконавчого документу), яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від   22.09.2011 року та від 19.06.2014 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно  боржника,  у  постанові  про  закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу до суду або іншого органу ( посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначались положеннями ), а стаття 48 зазначеного закону передбачала підстави для повернення виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Положеннями статті 49 зазначеного закону передбачали підстави для закінчення виконавчого провадження серед яких також закінчення виконавчого провадження лише у зв`язку з поверненням виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу зазначеним законом не передбачено.
Звертаючись до суду із зазначеною скаргою у жовтні 2024 року,  ОСОБА_1   просила суд зобов`язати Деснянський районний відділ Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) зняти арешти (припинити дію обтяжень) усього нерухомого майна заявниці, накладених державними виконавцями у виконавчих провадженнях №12549250 та №40046198,
Як на підставу зняття арешту посилалася на те, що наразі виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 відсутні, а тому незняті арешти обмежують її право розпорядження власністю.
Так матеріали справи містять відомості з Д ержавного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що на праві власності ОСОБА_1 ( ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) належить гаражний бокс загальною площею 33.40 кв.м. розташований за адресою м. Київ « Троєщина» гаражно-будівельний кооператив ( Деснянський район), гараж № НОМЕР_2 , адреса ГК: вулиця Закревського Миколи 28 ( реєстраційний номер 35950014). Зазначене майно набуте ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 29.01.2010 року та зареєстровано в реєстрі 06.02.2012 року.
Частковим співпадінням  в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про належність ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями та спооудами розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 .
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із зазначеною скаргою) передбачено особливості процедури зняття арешту з майна, зокрема: з майна скаржника  може  бути  знято  арешт  за  постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець,  якщо виявлено порушення  порядку  накладення арешту; у  разі  наявності письмового висновку експерта,  суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання  щодо  неможливості чи  недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його  зносу,  пошкодженням  або  в  разі  якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стігнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця. Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже, суд має відповідну компетенцію для розгляду справи про зняття арешту з майна, накладеного під час виконавчих процедур.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
У справі, що переглядається, судами встановлено, що виконавчий лист № 6-246/09 виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк»( «СЕНС БАНК») боргу за договором споживчого кредиту  в сумі 595367.11 грн повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»  у 2014 році, у зв`язку з не виявленням  майна боржника.
Відповідно до ст. 22 Законом України "Про виконавче провадження"( чинній на час повернення виконавчого документу) виконавчі документи могли бути пред`явлені до виконання протягом одного року.
02.06.2016 року було прийнято нову редакцію Закону України "Про виконавче провадження», відповідно до ст.12 якого було передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Відповідно до перехідних положень нового Закону України "Про виконавче провадження», він набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", крім статей 8, 9 та положень, що стосуються діяльності приватних виконавців, які вводяться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Закон України "Про виконавче провадження" (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 24, ст. 207 із наступними змінами), крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.
Матеріали справи містять відомості про поверненняи виконавчого листа № 6-246/09 виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова стягувачу на підставі постанови державного виконавця від  19.06.2014 року. Доказів перебування на виконанні зазначеного виконавчого листа в подальшому матеріали справи не містять.
До апеляційного суду представником АТ «Сенс Банк» надано договір факторингу від 26.09.2016 року, укладеного між АТ «Сенс Банк»  та ТОВ « Фінансова компанія « Довіра та Гарантія» про відступлення права вимоги за кредитним договором № 490064263 від 17.04.2008 року .( а.с.112-119)
Доказів про заміну стягувача у виконавчому листі чи виконавчому провадженні, а також про поновлення строків пред`явлення виконавчого документу до виконання матеріали справи не містять.
Перебування за вказаних обставин належного скаржниці нерухомого майна під арештом за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь якого виконавчого документа, порушує право позивача на користування належним їй майном, в той час як жодних дій АТ «Сенс Банк»  та ТОВ « Фінансова компанія « Довіра та Гарантія» не було вчинено після повернення виконавчого листа стягувачу та на цей час не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачу виконавчого листа до виконання без поновлення строків пред`явлення до виконання виконавчого документу.
Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до ОСОБА_1 щодо не виконання судового рішення у матеріалах справи не має.
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувану ухвалу , суд першої інстанції,  помилково вважав відсутніми підстави для задоволення заявлених ОСОБА_2   вимог викладених у скарзі.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року ухваленої за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 п.4 ч.1, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                              П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року -  скасувати.
Визнати неправомірним рішення начальника Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відмову у знятті арештів з  нерухомого майна ОСОБА_1 накладених в межах виконавчих провадженнях: № 12549250 та № 40046198.
Зобов`язати Деснянський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністкрства юстиції зняти арешти ( припинити дію обтяжень) нерухомого майна ОСОБА_1 накладені  у  виконавчих провадженнях: № 12549250 та № 40046198.
- арешт нерухомого майна реєстраційний номер: 8864087 від 08.07.2009 року ( об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно), внесений до Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна. Заявник відділ виконавчої служби Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції;
-  арешт нерухомого майна реєстраційний номер: 6625160 від 09.08.2014 року  на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження № 40046198, виданої 19.06.2014 року Деснянським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністкрства юстиції, предмет обтяження: все нерухоме майно.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 16 грудня 2024 року.

Головуючий:                                          Судді: