ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 листопада 2024 року 
м. Київ
 
справа № 760/18324/20
провадження № 61-17620св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Державний торговельно-економічний університет,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником Карпуніною Ольгою Валеріївною , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 31  жовтня 2023 року в складі колегії суддів:  Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року Київський національний торговельно-економічний університет (далі - КНТЕУ), правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет (далі - ДТЕУ), звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2014 року № 2931 ОСОБА_1 була зарахована з 01 листопада 2014 року до докторантури університету за спеціальністю 08.00.04 - економіка та управління підприємствами, за державним замовленням.
01 листопада 2014 року між КНТЕУ і ОСОБА_1 укладена угода № 8/14 Д про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення. Термін навчання згідно з угодою складав з 01 листопада 2014 року до 01 листопада 2017 року.
На засіданні Вченої ради КНТЕУ від 26 листопада 2015 року затверджено звіт про виконання ОСОБА_1 індивідуального плату роботи.
Наказом КНТЕУ від 07 листопада 2016 року № 3461 ОСОБА_1 переведено на другий рік навчання докторантів з 01 листопада 2016 року.
На засідання кафедри економіки та фінансів підприємства від 14 листопада 2016 року та Вченої ради КНТЕУ від 24 листопада 2016 року затверджено звіт про виконання ОСОБА_1 індивідуального плану роботи за другий рік перебування в докторантурі та передано на третій рік перебування в докторантурі.
На засіданнях кафедри економіки та фінансів підприємства від 24 квітня 2017 року та Вченої ради факультету економіки, менеджменту та психології КНТЕУ від 26 квітня 2017 року затверджено звіт докторанта третього року навчання ОСОБА_1 про виконання індивідуального плану за перше півріччя 2016-2017 років.
Згідно з розширеним звітом про виконання індивідуального плану докторанта нею було підготовлено 3 розділи монографії, яка має складатися з 4 розділів. Плановий термін подання монографії до публікації - травень 2017 року. Також ОСОБА_1 у звіті зазначила про те, що нею представлено на розгляд кафедри 3 розділи дисертації з п`яти. Плановий строк подання дисертації до Вченої Ради - жовтень 2017 року.
Проте відповідач не подала монографію до публікації та дисертацію до спеціалізованої вченої ради університету в термін, встановлений в індивідуальному плані.
Звіт був розглянутий на засіданні кафедри економіки та фінансів підприємства 17 жовтня 2017 року, де було встановлено відставання у виконанні індивідуального плану відповідачем, а також прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 після закінчення докторантури.
Наказом КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 ОСОБА_1 було відраховано.
08 листопада 2017 року на адресу ОСОБА_1 направлений лист-повідомлення про відрахування з докторантури та необхідність відшкодувати вартість перебування в докторантурі. Проте зазначений лист ОСОБА_1 не отримала.
На навчання ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017 року університет згідно з розширеним розрахунком поніс такі витати: оплата праці - 26 558,61 грн, нарахування на оплату праці - 7 362,05 грн, загальноуніверситетські витрати - 5 521,97 грн, стипендія - 163 521,06 грн.
З огляду на викладене КНТЕУ просив:
стягнути зі  ОСОБА_1 на його користь витрати за навчання в докторантурі КНТЕУ за період з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017  року в загальній сумі 202 963,69 грн;
стягнути зі  ОСОБА_1 на його користь судовий збір у сумі 3 044,47 грн.
У травні 2021 року  ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до КНТЕУ про визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування пункту наказу, визнання недійсним пункту угоди.
Зустрічний позов мотивований тим, що постанова Вченої ради КНТЕУ про відрахування, а так само і наказ КНТЕУ про відрахування з докторантури, в частині покладення на ОСОБА_1 обов`язку відшкодувати вартість навчання в докторантурі, є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, а умови про підготовку докторанта визнанню недійсними, оскільки вони суперечать її праву на безоплатне здобуття вищої освіти, яке гарантоване Конституцією України.
ОСОБА_1 також посилалась на нікчемність умови угоди про підготовку докторанта щодо відшкодування вартості навчання.
Вартість навчання докторанта, яке фінансувалося з державного бюджету, підлягає відшкодуванню лише в разі повторного здобуття вищої освіти на тому ж рівні за державним чи регіональним замовленням в державних чи комунальних вищих навчальних закладах. 
Крім того, КНТЕУ не має компетенції для самостійного встановлення критеріїв, процедури та розміру компенсації вартості навчання докторанта, підготовка якого фінансується за рахунок державного замовлення. 
Завершити написання дисертації та виконати індивідуальний план роботи у повному обсязі вона не мала можливості з огляду на існування об`єктивних причин.
ОСОБА_1 просила:
визнати незаконним та скасувати пункт 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26 жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 ;
визнати незаконним та скасувати пункт 1.2 наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 «Про відрахування докторанта»;
визнати недійсною частину угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д, а саме пункт 4.1;
судові витрати покласти на КНТЕУ.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року до спільного розгляду з первісним позовом КНТЕУ прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року первісний позов ДТЕУ задоволено.
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ДТЕУ 202 963,69 грн витрат на навчання та 3 044,46 грн судового збору. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за первісним позовом всупереч укладеній між сторонами угоді про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення не виконала індивідуального плану без поважних причин, що є підставою для відшкодування майнової шкоди університету, який здійснював підготовку відповідача як докторанта за рахунок державного замовлення.
Стосовно вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції вказав, що підготовка ОСОБА_1 здійснювалась відповідно до угоди № 8/14 Д про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року, укладеної між КНТЕУ і ОСОБА_1 . Відповідно до пункту 4.1 цієї угоди докторант відшкодовує КНТЕУ вартість навчання в докторантурі, згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу, у разі: відрахування за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку КНТЕУ; вчинення протиправних дій; невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку. ОСОБА_1 оспорює вказаний пункт угоди та зазначає, що він є недійсним, адже суперечить чинному на момент її укладення законодавству та умовам типової угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення. У пункті 22 постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» визначено, що аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. При цьому вказана постанова Кабінету Міністрів України втратила чинність 01 січня 2019 року. Проте на момент відрахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вона була чинна.
Суд вказав, що ОСОБА_1 також посилалась на те, що угода від 01  листопада 2014 року підписала не ректором, а проректором, а також на угоді відсутня печатка університету. У пунктах 5.2., 5.5. Статуту КНТЕУ передбачено, що ректор делегує частину своїх повноважень президенту, обраному конференцією трудового колективу університету, першому проректору, проректорам, які провадять свою діяльність, підрисують договори, вчиняють правочини без довіреності. Таким чином, проректор мав право підписати угоду від 01 листопада 2014 року, укладену зі ОСОБА_1 . При цьому нормами законодавства не передбачено обов`язкової умови скріплення таких правочинів печаткою.
Крім того, ОСОБА_1 оспорює угоду лише в частині стягнення з неї вартості навчання, а інші положення вказаної угоди вона не заперечує.
Таким чином, встановивши, що між сторонами була укладена угода про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення, у ній визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а ОСОБА_1 погодилась на укладення угоди саме такого змісту, про що свідчить її підпис на ній, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом в частині визнання недійсним пункту 4.1. угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д.
Немає підстав й для задоволення зустрічного позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26  жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 та визнання незаконним і скасування пункту 1.2. наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 «Про відрахування докторанта».
Доводи ОСОБА_1 про те, що КНТЕУ не має права самостійно визначати підстави, порядок та розрахунок відшкодування вартості навчання докторанта, здійсненого за рахунок державного замовлення, в укладеній з докторантом угоді, суд вважав необґрунтованими. ДТЕУ, який є правонаступником КНТЕУ, фінансується з державного бюджету, підготовка у докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства. При цьому напрями використання бюджетних коштів, що спрямовуються на досягнення мети та забезпечують виконання завдань університету визначаються паспортом бюджетної програми. Тому саме університет є розпорядником бюджетних коштів.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що КНТЕУ в розумінні статті 2 БК України є розпорядником бюджетних коштів, а навчання аспірантів є витратами КНТЕУ, що пов`язані з навчанням. Отже, у зв`язку з порушенням докторантом зобов`язань за угодою, кошти підлягають поверненню до загального фонду державного бюджету через казначейські рахунки університету на підставі розрахунку КНТЕУ.
Суд першої інстанції з`ясувавши, що відповідач порушила зобов`язання за угодою про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення в частині виконання індивідуального плану, дійшов правильного висновку, що зі ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеного між сторонами договору від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д в розмірі, заявленому та розрахованому позивачем, який відповідач не спростувала.
Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги про повернення стипендії не ґрунтуються на нормах закону, адже не є збитками, апеляційний суд вважав необґрунтованими. З підписанням договору відповідач взяла на себе певні зобов`язання, в тому числі як докторант погодилася на відшкодування витрат: збитків, вартості навчання, зокрема і державних коштів, що були затрачені на виплату стипендії, у випадку відрахування з докторантури. Суд встановив факт порушення умов угоди в частині невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, врахувавши, що ОСОБА_1 не доведено наявності підстав для визнання недійсним положення пункту 4.1 угоди, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача коштів як відшкодування вартості навчання.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Тому академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.
Визначаючи розмір витрат за навчання, суд першої інстанції правильно врахував розмір нарахованої відповідачу стипендії за період навчання з 01  листопада 2014  року до 31 жовтня 2017 року (163 521,06 грн), а також надані позивачем розрахунки оплати праці науково-педагогічного персоналу (39 442,63 грн).
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо: незаконності відрахування ОСОБА_1 з КНТЕУ із відшкодуванням вартості навчання; наявності у ОСОБА_1 об`єктивних обставин, основна частина яких залежала від КНТЕУ, через які вона не мала можливості завершити дисертацію та виконати індивідуальний план роботи у повному обсязі; порушень університетом вимог законодавства при відрахуванні докторанта ОСОБА_1 ; невиконання КНТЕУ своїх договірних зобов`язань з наукового консультування ОСОБА_1 , оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції. Разом з тим письмові докази наявні в матеріалах справи, які були досліджені судом, доводять встановлені судом обставини невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану без поважних причин.
Доводи апеляційної скарги щодо існування об`єктивних причини неможливості виконання індивідуального плану, у тому числі і посилання на обставини виконання трудових обов`язків за сумісництвом в університеті на посаді доцента на 0,5 ставки (на умовах оплати з погодинного фонду), не лише не доводять факт поважної причини, а й додатково доводять обставини, що академічна стипендія отримана ОСОБА_1 не була основним засобом до існування, а тому є не соціальною в розумінні вимог чинного законодавства та підлягає поверненню (компенсації) позивачу.
Твердження ОСОБА_1 щодо порушення її конституційного права на безоплатне здобування вищої освіти є необґрунтованим, оскільки аспіранти та докторанти не навчаються, а перебувають в аспірантурі та докторантурі, які є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. При цьому підготовка ОСОБА_1 здійснювалась відповідно до угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01  листопада 2014  року № 8/14.
Вирішуючи спір в частині заявлених зустрічних позовних вимог судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 оспорює пункт 4.1 угоди та зазначає про те, що цей пункт є недійсним, адже суперечить чинному на момент її укладення законодавству та умовам типової угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення. Суд дослідив положення пункту 4.1 угоди та в мотивувальній частині рішення зазначив, що підписавши угоду, ОСОБА_1 погодилася, що докторант відшкодовує КНТЕУ вартість навчання в докторантурі, згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу, у разі: відрахування за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку КНТЕУ; вчинення протиправних дій; невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку. За висновками суду ОСОБА_1 погодилась на укладення угоди саме такого змісту, про що свідчить її підпис на ній. Угода, укладена зі ОСОБА_1 , відповідала вимогам законодавства, відповідач за первісним позовом засвідчила, що всі умови договору їй зрозумілі та вона вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердила свою здатність їх виконувати, що засвідчено її підписом, зокрема вона погодилась з тим, що у встановлений термін виконає календарний план роботи докторанта та захистить дисертацію.
Суд апеляційної інстанції вказав, що зазначене в пункті 4.1 угоди зобов`язання з відшкодування витрат на навчання в докторантурі, згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу, у разі невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку, є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Витрати на підготовку докторанта відносяться до поточних видатків (витрат) загального фонду державного бюджету. Університет в розумінні статті 2 БК України є розпорядником бюджетних коштів, а підготовка докторантів є витратами університету, що пов`язані з підготовкою.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що її не було запрошено на засідання Вченої ради КНТЕУ, коли приймалось рішення про її відрахування, є необґрунтованими, адже жодним нормативно-правовим актом не передбачений обов`язок запрошувати докторанта на засідання Вченої ради при прийнятті рішення про його (її) відрахування.
Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції правильно застосував положення постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів». На момент відрахування ОСОБА_1 зазначена постанова була чинна Ця постанова втратила чинність лише 01 січня 2019 року. Тому на момент укладення угоди від 01 листопада 2014 року чинним законодавством України було передбачено можливість відшкодування докторантом вартості навчання у разі відрахування за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.
Оскільки ОСОБА_1 не довела невідповідність умов оспорюваної угоди вимогам законодавства та несправедливість оспорюваних умов угоди, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання недійсним пункту 4.1. угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д. Таким чином, правильним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26 жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 та визнання незаконним і скасування пункту 1.2. наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року №  3638 «Про відрахування докторанта».
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Карпуніна О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ДТЕУ відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди неправомірно включили в суму стягнення з ОСОБА_1 розмір стипендії в сумі 163 521,06 грн, яку вона отримувала як засіб до існування під час навчання в докторантурі КНТЕУ з відривом від виробництва.Оскільки ОСОБА_1 навчалась в докторантурі університету за державним замовленням, отримання нею стипендії було реалізацією гарантованого державою права. Таке навчання передбачало відрив від виробництва, тобто для ОСОБА_1 навчання в докторантурі було основним місцем роботи, про що свідчить відповідний запис в її трудовій книжці. Суд апеляційної інстанції безпідставно вважав, що факт виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків за сумісництвом в КНТЕУ на посаді доцента підтверджує обставину, що отримана нею стипендія не була основним засобом до існування, а тому не є соціальною в розумінні вимог чинного законодавства та підлягає поверненню (компенсації) університету. Наявність у докторанта будь-якої роботи за сумісництвом є його конституційним правом. У разі, якщо докторант реалізовує це право, то отримана ним в докторантурі за основним місцем роботи стипендія не перестає бути засобом до існування. Також суд апеляційної інстанції неправомірно зазначив, що з підписанням договору, ОСОБА_1 як докторант погодилася на відшкодування витрат: збитків, вартості навчання, зокрема і державних коштів, що були затрачені на виплату стипендії, у випадку відрахування з докторантури. Зміст пункту 4.1 угоди про підготовку докторанта не свідчить про обов'язок відшкодування отриманої стипендії;
умови пункту 4.1 угоди про підготовку докторанта порушують імперативні вимоги актів цивільного законодавства та є недійсними. При цьому ОСОБА_1 здобувала вищу освіту в докторантурі КНТЕУ вперше, її навчання не було завершене у зв`язку з її відрахуванням без можливості захистити дисертацію. Станом на сьогодні вона не має наміру повторно здобувати вищу освіту за державним замовленням за цим самим ступенем освіти. Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_1 вартості навчання у докторантурі, що здійснювалось за державним замовленням, за позовом університету. Єдиним наслідком незавершення навчання в докторантурі за державним замовленням може бути неможливість повторного здобуття вищої освіти за тим самим ступенем освіти за рахунок державного замовлення без попереднього відшкодування до державного або місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з його підготовки за попереднім місцем навчання. При цьому формула розрахунку та порядок такого відшкодування передбачені в імперативних нормах законодавства та не можуть змінюватися на розсуд сторони;
угода про підготовку докторанта, укладена між КНТЕУ і ОСОБА_1 , відрізняється від Типової угоди про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення, форма якої затверджена Кабінетом Міністрів України. При цьому умова пункту 4.1 угоди про підготовку докторанта, яка передбачає відшкодування докторантом вартості навчання університету згідно з розрахунком витрат планово-економічного відділу, відсутня в типовій угоді;
умова пункту 4.1 угоди про підготовку докторанта щодо відшкодування вартості навчання у будь-якому випадку є нікчемною та не може бути застосована. Суди відповідні аргументи щодо нікчемності вказаної  умови не перевірили та жодним чином не підтвердили і не спростували обставину її нікчемності. При цьому апеляційний суд помилково вважав, що твердження ОСОБА_1 про порушення її конституційного права на безоплатне здобування вищої освіти є необґрунтованим, оскільки аспіранти та докторанти не навчаються, а перебувають в аспірантурі та докторантурі, які є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. Такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить чинному законодавству, адже перебування у докторантурі для докторанта є навчанням та здобуттям вищої освіти;
університет належним чином не виконував своїх договірних зобов'язань з наукового консультування ОСОБА_1 , тому немає підстав для відшкодування вартості навчання відповідно до пункту 4.2 угоди про підготовку докторанта. Науковим консультантом ОСОБА_1 під час навчання в докторантурі КНТЕУ був ОСОБА_3 , він же виконував обов'язки ректора університету. Через свою постійну зайнятість ОСОБА_3 не здійснював повноцінне наукове консультування ОСОБА_1 в обсязі 50 академічних годин щороку, що також обумовило неможливість виконання ОСОБА_1 індивідуального плану у повному обсязі. Наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що під час навчання ОСОБА_1 в докторантурі ОСОБА_3 не міг фізично проводити її наукове консультування протягом як мінімум 22 год 50 хв. Таким чином, суди неправомірно стягнули з ОСОБА_1 оплату праці наукового консультанта ОСОБА_3 в розмірі 26 558,61 грн та нарахування на оплату праці у розмірі 7 362,05 грн, виходячи з розрахунку його педагогічного навантаження у розмірі 50 академічних годин за кожен навчальний рік;
суди зробили помилковий висновок про відсутність доказів у ОСОБА_1 поважності причин невиконання індивідуального плану роботи докторанта;
наявні у матеріалах справи докази не підтверджують відрахування ОСОБА_1 з докторантури на підставі невиконання нею індивідуального плану роботи без поважних причин. У пункті 4.1.3 угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д, укладеної між ОСОБА_1 та КНТЕУ, вказано, що саме невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку, є підставою для відшкодування КНТЕУ вартості навчання в докторантурі згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу. Таким чином, пункт 4.1 угоди про підготовку докторанта не може бути застосований як підстава для вимог університету про відшкодування ОСОБА_1 вартості навчання в докторантурі. Суди всупереч вимог ЦПК України не надали належної оцінки цим обставинам, а під час розгляду справи взагалі не встановили обставини прийняття Вченою радою КНТЕУ 27 жовтня 2017 року рішення про відрахування ОСОБА_1 , хоча саме це рішення і є належною правовою підставою для відрахування докторанта, а не рішення кафедри чи рішення вченої ради факультету університету, як зазначено в судовому рішенні;
у ОСОБА_1 були об'єктивні обставини, основна частина яких залежала від університету, через які вона не мала можливості завершити дисертацію та виконати індивідуальний план роботи у повному обсязі.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 760/18324/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У січні 2024 року справа № 760/18324/20 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року заяву головуючого Крата  В. І. про самовідвід у справі № 760/18324/20 задоволено, справу передано на автоматизований розподіл.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 грудня 2023 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №  362/2573/18, від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17, від 29 березня 2018 року у справі № 607/7379/17, від 02 листопада 2021 року у справі №  917/1338/18, від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 30 вересня 2020 року у справі №  559/1605/18, від 11 червня 2020 року у справі № 281/129/17, від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 463/5896/14-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2014 року №  2931 ОСОБА_1 була зарахована з 01 листопада 2014 року до докторантури університету за спеціальністю 08.00.04 - економіка та управління підприємствами, за державним замовленням.
01 листопада 2014 року між КНТЕУ і ОСОБА_1 укладена угода №8/14 Д про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення. Термін навчання згідно з угодою становив з 01 листопада 2014 року до 01 листопада 2017 року.
На засіданні Вченої ради КНТЕУ від 26 листопада 2015 року затверджений звіт про виконання ОСОБА_1 індивідуального плату роботи.
Наказом КНТЕУ від 07 листопада 2016 року № 3461 ОСОБА_1 переведено на другий рік навчання докторантів з 01 листопада 2016 року.
На засідання кафедри економіки та фінансів підприємства від 14 листопада 2016  року та Вченої ради КНТЕУ від 24 листопада 2016 року затверджений звіт про виконання ОСОБА_1 індивідуального плану роботи за другий рік перебування в докторантурі та передано на третій рік перебування в докторантурі.
На засіданнях кафедри економіки та фінансів підприємства від 24 квітня 2017 року та Вченої ради факультету економіки, менеджменту та психології КНТЕУ від 26 квітня 2017 року затверджений звіт докторанта третього року навчання ОСОБА_1 про виконання індивідуального плану за перше півріччя 2016-2017 років.
Згідно з розширеним звітом про виконання індивідуального плану докторанта відповідач зазначила, що нею було підготовлено 3 розділи монографії, яка має складатися з 4 розділів. Плановий термін подання монографії до публікації - травень 2017 року. Також ОСОБА_1 у звіті зазначено про те, що нею представлено на розгляд кафедри 3 розділи дисертації з п`яти. Плановий строк подання дисертації до Вченої ради університету - жовтень 2017 року. 
ОСОБА_1 не було подано монографію до публікації та дисертацію до спеціалізованої вченої ради КНТЕУ у термін, встановлений в індивідуальному плані.
Звіт розглянутий на засіданні кафедри економіки та фінансів підприємства 17  жовтня 2017 року, де було встановлено відставання у виконанні індивідуального плану відповідачем, а також прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 по закінченню докторантури з невиконанням індивідуального плану. Цей же звіт був розглянутий на засіданні Вченої ради факультету економіки, менеджменту та психології КНТЕУ ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року №3638 ОСОБА_1 було відраховано.
08 листопада 2017 року на адресу ОСОБА_1 направлений лист-повідомлення про відрахування з докторантури та необхідність відшкодувати вартість перебування в докторантурі. Проте зазначений лист ОСОБА_1 не отримала.
На навчання ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017 року університет згідно з розширеним розрахунком поніс такі витати: оплата праці - 26 558361 грн, нарахування на оплату праці - 7 362,05 грн, загальноуніверситетські витрати - 5 521,97 грн, стипендія - 163 521,06 грн.
Позиція Верховного Суду
Щодо вимог за зустрічним позовом  ОСОБА_1  про визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування пункту наказу, визнання недійсним пункту угоди
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №  761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №  759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21  грудня 2021 року в справі №  148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18  травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 607/3693/17 (провадження №14-151цс20) зазначено, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду із зустрічним позовом про визнання незаконним та скасування пункту 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26 жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 , визнання незаконним та скасування пункту 1.2 наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 «Про відрахування докторанта» та визнання недійсною частини угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д, а саме пункту 4.1, ОСОБА_1 посилалась на те, що постанова Вченої ради КНТЕУпро відрахування, а так само і наказ КНТЕУ про відрахування з докторантури, в частині покладення на ОСОБА_1 обов`язку відшкодувати вартість навчання в докторантурі, є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Крім того, умови про підготовку докторанта визнанню недійсними, оскільки вони суперечать її праву на безоплатне здобуття вищої освіти, яке гарантоване Конституцією України. Позивач за зустрічним позовом також вказувала на нікчемність умови угоди про підготовку докторанта щодо відшкодування вартості навчання, відсутність у КНТЕУ компетенції для самостійного встановлення критеріїв, процедури та розміру компенсації вартості навчання докторанта, підготовка якого фінансується за рахунок державного замовлення, а також існування об`єктивних причин, через які вона не мала можливості завершити написання дисертації та виконати індивідуальний план роботи у повному обсязі;
суди дослідили положення пункту 4.1 угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року №  8/14 Д та вважали, що підписавши угоду, ОСОБА_1 погодилася з тим, що докторант відшкодовує КНТЕУ вартість навчання в докторантурі згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу, у разі: відрахування за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку КНТЕУ; вчинення протиправних дій; невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку;
ОСОБА_1 погодилась на укладення угоди саме такого змісту. При цьому угода, укладена зі ОСОБА_1 , відповідала вимогам законодавства, відповідач за первісним позовом засвідчила, що всі умови договору їй зрозумілі та вона вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердила свою здатність їх виконувати. Крім того, ОСОБА_1 оспорювала угоду лише в частині стягнення з неї вартості навчання. При цьому вона не заперечувала інші положення угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д;
суди правильно виходили з того, що зазначене в пункті 4.1 угоди зобов`язання з відшкодування витрат на навчання в докторантурі, згідно з наданим розрахунком витрат планово-економічного відділу, у разі невиконання календарного плану роботи докторанта без поважних причин, що підтверджені у встановленому порядку, є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Витрати на підготовку докторанта відносяться до поточних видатків (витрат) загального фонду державного бюджету;
ОСОБА_1 не доведено невідповідність умов оспорюваної угоди вимогам законодавства та несправедливість умов пункту 4.1. угоди. Тому суди зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного пункту угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року;
позивач за зустрічним позовом також не довела належними доказами існування підстав для визнання нікчемною угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014 року, а доводи про порушення вказаною угодою публічного порядку є безпідставними;
суди правильно застосували положення постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів». На момент відрахування ОСОБА_1 ця постанова була чинна та втратила чинність лише 01 січня 2019 року. Таким чином, на момент укладення угоди від 01 листопада 2014  року чинним законодавством України було передбачено можливість відшкодування докторантом вартості навчання у разі відрахування за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин;
разом з цим суди не звернули уваги, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача. Вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26 жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 , та визнання незаконним та скасування пункту 1.2 наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 «Про відрахування докторанта» не є ефективними способами захисту, адже обов`язок щодо відшкодування вартості навчання виник на підставі угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2014  року № 8/14 Д. Тому у задоволенні цих вимог належало відмовити саме з цієї підстави.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, проте помилились щодо мотивів відмови у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування пункту 5 постанови Вченої ради КНТЕУ від 26 жовтня 2017 року (протокол № 3, пункт 5) в частині, що стосується відшкодування вартості навчання ОСОБА_1 , та визнання незаконним та скасування пункту 1.2 наказу КНТЕУ від 31 жовтня 2017 року № 3638 «Про відрахування докторанта».
Щодо позовних вимог КНТЕУ про стягнення коштів
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (стаття 71 Закону «України «Про вищу освіту»).
Згідно з частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на час відрахування відповідача) підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.
Відповідно до пунктів 1, 4 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01  березня 1999 року № 309 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 309), аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. Аспірантура і докторантура відкривається при вищих навчальних закладах третього або четвертого рівнів акредитації і прирівняних до них закладах післядипломної освіти (далі - вищі навчальні заклади), у наукових установах, які мають висококваліфіковані науково-педагогічні та наукові кадри, сучасну науково-дослідну, експериментальну та матеріальну базу. Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється, крім іншого, за рахунок коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства.
У підпункті 4 пункту 16 Положення № 309 аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.
Згідно з пунктом 17 Положення № 309 взаємозобов`язання аспіранта або докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаються в типовій угоді, якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення аспірантури або докторантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди.
Відповідно до пунктом 22 Положення № 309 аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.
Методика розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 346 (далі - Методика), застосовується для розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки за державним замовленням одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання з урахуванням мінімальних економічно обґрунтованих витрат для їх підготовки державними і комунальними професійно-технічними навчальними закладами, вищими навчальними закладами I-IV рівня акредитації, науковими установами і закладами післядипломної освіти на плановий рік та два бюджетні періоди, що настають за плановим роком. Розрахунок орієнтовної середньої вартості здійснюється для: аспіранта, докторанта - за спеціальністю, галуззю знань та формою навчання.
Відповідно до пункту 3 Методики заклади, установи розраховують вартість підготовки за державним замовленням одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання на плановий рік згідно з порядком, затвердженим МОН разом з Мінекономіки та Мінфіном.
Напрями використання бюджетних коштів, що спрямовуються на досягнення мети та забезпечують виконання завдань університету, визначаються паспортом бюджетної програми, який щорічно затверджується у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 29 грудня 2002 року № 1098 «Про паспорти бюджетних програм». Паспортом бюджетної програми Університету, що затверджується спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Міністерства фінансів України щорічно, визначаються середні витрати на підготовку 1 аспіранта, який навчається з відривом від виробництва, у поточному році.
У пункті 7.5 Статуту КНТЕУ фінансується з державного бюджету.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 48-53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №607/3693/17 (провадження №14-151цс20) зроблено висновок, що: «студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 362/2573/18 (провадження № 61-133св21) зазначено, що «… суди встановили, що ОСОБА_1 навчався з відривом від виробництва за рахунок державного замовлення та отримував стипендію. З урахуванням того, що навчальна програма, за якою здійснювалася підготовка відповідача як аспіранта, передбачала відрив здобувача освіти від виробництва, отримана ОСОБА_1 стипендія є його основним засобом до існування, а тому є соціальною в розумінні вимог чинного законодавства та не підлягає поверненню (компенсації) позивачу. За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову університету в частині стягнення вартості отриманої відповідачем стипендії є помилковим. Разом з тим, враховуючи, що з підписанням угоди № 457 відповідач як аспірант погодився на відшкодування вартості навчання у випадку відрахування з аспірантури, а суди встановили факт невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати наукового керівника в частині педагогічного навантаження з наукового керівництва аспіранта ОСОБА_1 в сумі 23 976,53 грн, яка є складовою витрат, понесених університетом на підготовку відповідача як аспіранта».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про стягнення коштів КНТЕУ посилалось на те, що ОСОБА_1 було відраховано з докторантури у зв`язку з невиконанням індивідуального плану. На навчання ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2014  року до 31 жовтня 2017 року університет згідно з розширеним розрахунком поніс такі витати: оплата праці - 26 558,61 грн, нарахування на оплату праці - 7 362,05 грн, загальноуніверситетські витрати - 5 521,97 грн, стипендія - 163 521,06 грн, які просив стягнути;
суди встановили, що КНТЕУ в розумінні статті 2 БК України є розпорядником бюджетних коштів, а  навчання аспірантів є витратами КНТЕУ, що пов`язані з навчанням. Отже, у зв`язку з порушенням докторантом зобов`язань за угодою, кошти підлягають поверненню до загального фонду державного бюджету через казначейські рахунки університету на підставі розрахунку, визначеного КНТЕУ;
при задоволенні вимог за первісним позовом суди виходили з того, що відповідач порушила зобов`язання за угодою про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення в частині виконання індивідуального плану. Тому суди вважали, що зі ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість навчання згідно з умовами укладеного між сторонами договору від 01 листопада 2014  року № 8/14 Д в розмірі, заявленому та розрахованому позивачем, який відповідач не спростувала;
проте суди не врахували те, що ОСОБА_1 навчалась з відривом від виробництва за рахунок державного замовлення та отримувала стипендію. З урахуванням того, що навчальна програма, за якою здійснювалася підготовка відповідача як докторанта, передбачала відрив здобувача від виробництва, отримана ОСОБА_1 стипендія є її основним засобом до існування, а тому є соціальною в розумінні вимог чинного законодавства та не підлягає поверненню (компенсації) позивачу.
За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність правових підстав для задоволення позову КНТЕУ в частині стягнення отриманої відповідачем стипендії у розмірі 163 521,06 грн.
Разом з тим, враховуючи, що з підписанням угоди від 01 листопада 2014 року № 8/14 Д відповідач як докторант погодилась на відшкодування вартості навчання у випадку відрахування з докторантури, а суди встановили факт невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача оплати праці науково-педагогічного персоналу у загальному розмірі 39 442,63 грн, зокрема заробітної плати наукового керівника в частині педагогічного навантаження з наукового консультування ОСОБА_1 в сумі 26 558,61 грн, яка є складовою витрат, понесених університетом на підготовку відповідача як докторанта, а також інші витрати: нарахування на оплату праці - 7 362,05 грн, загальноуніверситетські витрати - 5 521,97 грн.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди неповно з`ясували обставини щодо: незаконності відрахування ОСОБА_1 із КНТЕУ з відшкодуванням вартості навчання; наявності у ОСОБА_1 об`єктивних обставин, основна частина яких залежала від університету, через які вона не мала можливості завершити дисертацію та виконати індивідуальний план роботи у повному обсязі; порушень КНТЕУ вимог законодавства при відрахуванні докторанта ОСОБА_1 ; невиконання університетом своїх договірних зобов`язань з наукового консультування ОСОБА_1 , є необґрунтованими, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При цьому письмові докази наявні в матеріалах справи, які були досліджені судами, доводять встановлені обставини невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану без поважних причин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального і матеріального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вимог за первісним позовом про стягнення стипендії за період навчання з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017 року в загальному розмірі 163 521,06 грн скасувати; ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вимог за зустрічним позовом про визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування пункту наказу змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до суду з первісним позовом КНТЕУ сплатило судовий збір у загальному розмірі 3 044,47 грн. За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір під час оскарження рішення суду в частині вирішення вимог за первісним позовом у розмірі 4 566,69 грн, а за подання касаційної скарги - 6 088,92 грн.
За результатом касаційного оскарження вимоги за первісним позовом КНТЕУ задоволено на 19,43 % (163 521,06 грн / 202 963,69 грн * 100%).
Отже, зі  ОСОБА_1 на користь КНТЕУ підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, що складаються із судового збору за подання позовної заяви в розмірі 591,54 грн. З КНТЕУ на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у розмірі 2 070,39 грн ((4 566,69 грн + 6 088,92 грн) * 19,43 %).
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Тому судові витрати за результатами розгляду справи у частині первісного позову покладаються на КНТЕУ в розмірі 1 478,85 грн (2 070,39 грн - 591,54 грн).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Карпуніною Ольгою Валеріївною , задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині вимог за первісним позовом Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, до  ОСОБА_1 про стягнення стипендії за період навчання з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017 року в загальному розмірі 163 521,06 грн та стягнення судового збору скасувати.
У задоволенні вимог за первісним позовом Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, до  ОСОБА_1 про стягнення стипендії за період навчання з 01 листопада 2014 року до 31 жовтня 2017 року в загальному розмірі 163 521,06 грн відмовити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, про визнання незаконним та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування пункту наказу змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в частині вимог за первісним позовом Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, до  ОСОБА_1 про стягнення оплати праці науково-педагогічного персоналу в загальному розмірі 39 442,63 грн та в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, про визнання недійсним пункту угоди залишити без змін.
Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету, правонаступником якого є Державний торговельно-економічний університет, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 478,85 грн.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             І. О. Дундар
Д. А. Гудима
А. Ю. Зайцев
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко