30.09.24
22-ц/812/1167/24
Єдиний унікальний номер судової справи 487/3743/24
Номер провадження 22-ц/812/1167/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

30 вересня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 10 червня 2024 року під головуванням судді Лагоди А.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – ГУ ПФУ в Миколаївській області) про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_3 .
30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. позивачу ОСОБА_1 , як спадкоємцю ОСОБА_3 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідно до якого спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року в розмірі 371 282 грн. 97 коп., що належала померлому та підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Миколаївській області від 22 жовтня 2021 року за №1400-0401-8/70683.
05 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Миколаївській області з заявою про виплату недоотриманої пенсії померлого батька ОСОБА_3 , проте вказані кошти позивачу виплачені так і не були.
30 січня 2024 року до ГУ ПФУ в Миколаївській області було направлено лист з вимогою виплатити ОСОБА_1 належні їй кошти в повному обсязі, відповідно та з урахуванням норм законодавства.
На вищезазначений лист ГУ ПФУ в Миколаївській області надало відповідь від 14 лютого 2024 року, в якій повідомлено, що недотриману пенсію ОСОБА_3 включено до переліку боргів. Також зазначено, що виплата зазначених коштів проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.
ОСОБА_1 вважає, що бездіяльність відповідача не відповідає чинному законодавству та призвела до порушення її майнових прав та передбачених законом інтересів.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ГУ ПФУ в Миколаївській області грошові кошти, набуті нею в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 371 282 грн. 97 коп., а також витрати по сплаті судового збору. 
Відповідач ГУ ПФУ в Миколаївській області надало до суду відзив, в якому просило у задоволені позовних вимог відмовити.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року в розмірі 367 324 грн. 93 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 673 грн. 24 коп.
Рішення районного суду обґрунтовано тим, що позивач успадкувала право на належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень ст.1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті; припинення виплати пенсії за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначеної пенсії і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на її отримання; відсутність рішень компетентних державних органів щодо обсягу бюджетних призначень ПФУ на відповідний рік, а також їх обмеження, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову.
З липня 2023 року  ОСОБА_1 ГУ ПФУ в Миколаївській області загалом виплачено 3 958 грн. 04 коп. Таким чином загальна сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року становить 367 324 грн. 93 коп. 
В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Миколаївській області, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 05 січня 2022 року позивач звернулася до відповідача з заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, батька позивача ( ОСОБА_3 ). Отже, датою звернення позивача до відповідача для отримання вказаних грошових коштів є 05 січня 2022 року. Відтак, згідно положень ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсії, на виплату яких, батько позивача, мав право, але не отримав своєчасно, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення позивача (05 січня 2022 року), як спадкоємця, за отриманням пенсії. 
Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що загальна сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року становить 367 324 грн. 93 коп. Водночас повідомлено, що розмір недоотриманої пенсії з 04 січня 2019 року по 31 травня 2021 року, складає 346 184 грн. 47 коп., передбачено ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Звернуто увагу, що з липня 2023 року виплачено позивачу кошти в розмірі 3 958 грн. 04 коп. та на сьогодні сума заборгованості становить 342 226 грн. 43 коп. 
Відповідно до бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2023 року №631, на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), які не виплачено за період до місяця їх відновлення, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися від довідки про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, було виділено 1 000 000 тис.грн. 
Згідно ч.ч.1 та 2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Бюджет Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України. Обсяг бюджетних призначень Пенсійному фонду України на 2024 рік на погашення заборгованості недоотриманих сум пенсій внутрішньо переміщеним особам за минулий період на даний час не затверджено.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2021 року встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: місто Донецьк (а.с.41 зворот - а.с.43).
09 червня 2021 року Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.39 зворот).
Згідно з повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №1400-0401-8/70683 від 22 жовтня 2021 року, яке було надано на запит приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєвої І.М., сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 371 282 грн. 97 коп., з посиланням на ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою визначено, що нараховані суми пенсії не отримані своєчасно, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії (а.с.53).
30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. позивачу ОСОБА_1 , як спадкоємцю ОСОБА_3 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідно до якого спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року в розмірі 371 282 грн. 97 коп., що належала померлому та підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Миколаївській області від 22 жовтня 2021 року за №1400-0401-8/70683 (а.с.56).
Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач звернулась з необхідними документами до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з вимогою про виплату їй недоотриманої пенсії її померлого батька. Однак, листом від 14 лютого 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, відмовило у виплаті таких коштів. 
Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст ч.3 ст.52 вищевказаного Закону також узгоджується зі змістом ст.1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Положення ч.ч.2,3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі №220/30/21 (провадження №61-10575св21) зазначено, що «законодавець не забороняє спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії). Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №286/3516/16-ц (провадження №14-95цс19). Суди встановили, що розмір нарахованої, але не виплаченої особі за життя пенсії за період з 01 вересня 2014 року до 30 вересня 2019 року становить 485 572 грн. 59 коп. Позивач в установлений законом строк вступила у спадщину після смерті особи, як спадкоємиця за законом першої черги. Отже, успадкувала належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до ст.1227 ЦК України в тому розмірі, в якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про надання інформації щодо нарахованої, але не виплаченої особі за життя пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. Сама по собі видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом, в якому зазначено менший розмір недоотриманої спадкодавцем пенсії, ніж передбачений законом, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову з підстав неоскарження спадкоємцем цього свідоцтва, адже, прийнявши спадщину в установленому законом порядку, спадкоємець набула право на все майно, яке належало спадкодавцеві на час смерті, в тому числі і на нараховану, але не отриману ним пенсію, а тому відповідно до ст.1227 ЦК України вона має право на її отримання».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №243/13575/19 (провадження №61-11268сво20) зазначено, що: «тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що: 
- цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;
- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до ст.1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;
- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень ст.1217 ЦК України за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц (провадження №14-271цс18) вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України». Тому припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень ст.1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю».
З системно-логічного аналізу вищевикладеного слідує, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на які посилається відповідач, та які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. 
Такі висновки зроблені Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2020 року у справі №428/6685/19 та у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №638/19167/19, і відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при застосуванні відповідних норм права.
У ч.ч.1,3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За такого, на підставі вищевикладеного, встановлено, що позивач успадкувала право на належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень ст.1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець ОСОБА_3 мав право на їх виплату на момент своєї смерті; дата звернення спадкоємця ОСОБА_1 до відповідного органу Пенсійного фонду України не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. За вказаних обставин позовні вимоги про стягнення на користь позивача недоотриманої пенсії за життя ОСОБА_3 за період з 17 жовтня 2018 року по 31 травня 2021 року підлягали частковому задоволенню, з врахуванням раніше виплаченої суми, що правильно констатував і суд першої інстанції.
При цьому, колегія суддів враховує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області фактично не заперечувало той факт, що пенсія за спірний проміжок часу не виплачувалася, своїх заперечень щодо права позивача отримати пенсію спадкодавця не надавало, обмежившись лише вказівкою про відсутність підстав для її виплати згідно ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також вказавши, що обсяг бюджетних призначень Пенсійному фонду України на 2024 рік на погашення заборгованості недоотриманих сум пенсій внутрішньо переміщеним особам за минулий період на тепер не затверджено. Однак ним не враховано, що спадкоємець має право на спадкове майно з моменту відкриття спадщини, та його право не залежить від виділення коштів на відповідні виплати. 
Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача із висновками районного суду та містять посилання на обставини, які були дослідженні і оцінені судом й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Миколаївській області залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

       Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 02 жовтня 2024 року