ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/7259/24                                              Суддя першої інстанції: Наталія БАРГАМІНА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 листопада 2024 року                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          Костюк Л.О.,
суддів                    Аліменка В.О., Бужак Н.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року (прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, м. Чернігів, дата складання повного тексту - 01 липня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій і бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФ в Сумській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФ в Чернігівській області) про:
- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за її заявою від 13 березня 2024 року; 
- визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №254150016743 від 21 березня 2024 року, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення до відповідача - 13 березня 2024 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 21.03.2024 № 254150016743, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.03.2024.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 №2-р/2019 пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено право на пенсію працівників освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, а відтак, оскільки станом на 11.10.2017 стаж роботи ОСОБА_1 , враховуючи періоди навчання та роботи за виключенням періоду перебування у відпустці без збереження заробітної плати безвідносно до забезпечення сплати Управлінням освіти Чернігівської міської ради страхових внесків, становив більше 25 років, це дає їй право на призначення пенсії за вислугу років. Водночас, за висновком суду, така пенсія має бути призначена саме ГУ ПФ в Чернігівській області як органом, що має здійснювати призначення та виплату позивачу пенсії, а не ГУ ПФ в Сумській області. Крім того, суд зазначив про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФ в Чернігівській області, оскільки рішення про відмову у призначенні пенсії ним не приймалося, а також про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФ в Сумській області, адже скасуванням рішення останнього захищені права ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФ в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом було залишено поза увагою, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 не містить порядку його виконання, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми пунктів 2-1, 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України від 03.11.2017 №2148-VIII, а матеріалами справи підтверджується, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 складав менше 26 років і 6 місяців.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 27.08.2024.
Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФ в Чернігівській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 13.03.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до ГУ ПФ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, додавши до неї, зокрема, копію диплома спеціаліста серії ЛР НОМЕР_1 , копію диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 , копію трудової книжки серії НОМЕР_3 , копію довідки Управління освіти Чернігівської міської ради від 20.07.2021 №01-25/565 та копію довідки Управління освіти Чернігівської міської ради від 12.02.2024 №01-25/27.
За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснювався ГУ ПФ в Сумській області, яке рішенням від 21.03.2024 №254150016743 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Підставою для відмови визначено те, що станом на 11.10.2017 спеціальний стаж роботи працівника освіти має складати не менше 26 років 6 місяців, однак спеціальний стаж роботи позивача складає 18 років 6 місяців 11 днів (загальний - 29 років 11 місяців 0 днів). Крім того, у рішенні вказано, що до спеціального стажу роботи не зарахований період роботи з 01.01.1998 по 31.07.2001, оскільки в індивідуальній відомості про застраховану особу звітність подавалася ВТФ «Централь» і ТОВ «Казка», а тому цей період можливо зарахувати лише після надходження акта зустрічної звірки за відповідний період. 
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 2, 7, 51, 52, 55, 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. ст. 20, 24, 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 і ряду підзаконних актів та правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість рішення ГУ ПФ в Сумській області про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки воно прийнято без наявних на те правових підстав та без урахуванням усталеної практики зарахування стажу роботи до спеціального, а відтак призначити пенсію ОСОБА_1 має саме ГУ ПФ в Чернігівській області, як орган, який має здійснювати відповідні дії за місцем проживання особи.
З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до п. 2-1 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Судовою колегією враховується, що Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11.10.2017.
Тобто, пенсії за вислугу років згідно приписів Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу.
У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.
Приписи ст. 51 Закону № 1788-XII визначають, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
За правилами статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII (у редакції, що діяла до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII були внесені зміни у вказану статтю та встановлено вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788) та підвищено вимоги до спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, у даному випадку для позивача станом з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.
У свою чергу, 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.
Конституційний Суд України, приймаючи зазначене рішення № 2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Указані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, тобто з 04.06.2019.
Отже, починаючи з 04.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.
Таким чином, на день звернення ОСОБА_1 до ГУ ПФ в Чернігівській області (13.03.2024) із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
В силу вимог статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Матеріали справи свідчать, що згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_3 позивач працювала на посадах вчителя у закладах освіти з 01.09.1995 по 31.08.2022. Указані обставини (за виключенням перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати 05.05.2008, 10.04.2009, 06.05.2011, 10.05.2012-11.05.2012, 27.10.2014-29.10.2024, 29.12.2021, 06.01.2022) підтверджуються також й довідками Управління освіти Чернігівської міської ради від 20.07.2021 №01-25/565 і від 112.02.2024 №01-25/27, а також особовими рахунками працівника загальноосвітньої школи №8.
Щодо посилання в оскаржуваному рішенні ГУ ПФ в Сумській області на те, що період роботи з 01.01.1998 по 31.07.2001 не зарахований до спеціального стажу, оскільки в індивідуальній відомості про застраховану особу звітність подавалася ВТФ «Централь» та ТОВ «Казка», суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону №1058-IV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. (ч. 2 ст. 20 Закону № 1058).
Відповідно до ст. 11 Закону №1058-IV застрахованими особами є громадяни, які працюють на підприємствах, в установах і організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування - фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру.
За осіб, які працюють на вищезазначених умовах, страхувальник (роботодавець) зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати до солідарної системи в установлені строки та в повному обсязі страхові внески від об`єкту для їх нарахування.
Згідно ч. 5, 6 ст. 20 Закону №1058-IV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів з дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 нього Закону, календарний місяць; для страхувальників, зазначених у пункті 5 етапі 14 цього Закону квартал.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Приписи ст. 106 Закону №1058-IV визначають, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Отже, обов`язок із сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Те, що за цей час звітність подавалася ВТФ «Централь» та ТОВ «Казка», на переконання судової колегії, не впливає на наявність у позивача права на зарахування спеціального стажу, оскільки за сформованою Верховним Судом сталою практикою, обов`язок щодо сплати страхових внесків покладається на страхувальника; позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому він працює (наприклад постанова від 29.03.2023 у справі № 240/4170/19).
Крім того, як вже було підкреслено вище, в силу вимог статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У свою чергу, за відомостями трудової книжки серії НОМЕР_3 позивач працювала на посадах вчителя у закладах освіти з 01.09.1995 по 31.08.2022, у тому числі у період з 01.01.1998 по 31.07.2001. Матеріалами зустрічних звірок указані обставини відповідачами не спростовано.
За таких обставин колегія суддів погоджується з позицією Чернігівського окружного адміністративного суду про те, що періоди роботи позивача з 01.01.1998 по 31.07.2001, а також з 01.02.2005 по 28.02.2005 і з 01.03.2005 по 31.12.2005 підлягають зарахуванню до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ.
Крім іншого, як правильно зазначено судом першої інстанції, до 01.01.1992 питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР «Про державні пенсії», статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього  Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.
На виконання статті 58 вказаного Закону постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.
Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що у стаж роботи вчителів та інших працівників освіти, крім роботи, зазначеної у пункті 1 цього Положення, зараховуються час навчання у педагогічних навчальних закладах та університетах, якщо йому безпосередньо передувала та безпосередньо за ним слідувала педагогічна діяльність.
Згідно п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Отже, згідно чинного законодавства, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах.
Аналогічне застосування наведених норм викладене у постановах Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №445/2374/16-а та від 17.01.2022 у справі №348/20/17.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, період навчання ОСОБА_1 у Чернігівському державному педагогічному університеті імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1991 з 28.06.1995 повинен зараховуватися до спеціального стажу роботи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача-1 у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, є безпідставною.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, в розділі 1 якого визначено, що робота на посадах учителя загальноосвітніх навчальних закладів дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що на момент звернення до відповідача-2 із заявою позивач мала право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, оскільки спеціальний стаж становить 25 років 10 місяців 20 днів.
Аналогічна позиція щодо застосування указаних вище норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі №440/1286/20.
Доводи апелянта стосовно того, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 не містить положень щодо його виконання, колегія суддів необґрунтованими, оскільки юридична невизначеність стосовно пенсійного забезпечення тих категорій громадян, умови пенсійного забезпечення яких були передбачені положеннями пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 та які втратили чинність на підставі Рішення Конституційного Суду України (як зазначено в Окремій думці судді Конституційного Суду України Саса С.В. ), не є підставами для відмови у задоволенні позову.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ в Сумській області від 21.03.2024 №254150016743 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII.
У площині наведеного колегією суддів враховується, у межах спірних правовідносин праву позивача отримати пенсію за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII з урахуванням згаданого рішення Конституційного Суду України кореспондує обов`язок відповідача-1 прийняти рішення щодо її призначення.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Частиною 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Як було встановлено раніше, оскільки на час звернення до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за правилами п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII позивач мала більше 25 років спеціального стажу роботи, то вона має право на призначення такої пенсії. Тому, відповідно, наявні правові підстави для покладення на ГУ ПФ в Сумській області обов`язку з призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII з 13.03.2024.
Разом з тим, покладаючи відповідний обов`язок на ГУ ПФ в Чернігівській області, а не на ГУ ПФ в Сумській області, суд першої інстанції не врахував такого.
Положеннями п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи (у спірному випадку ГУ ПФ в Чернігівській області) належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.
Відтак, у спірному випадку обов`язок із прийняття рішення щодо призначення ОСОБА_1 пенсії має бути покладено саме на ГУ ПФ в Сумській області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому призначенні.
У свою чергу, у межах цього спору ГУ ПФ в Чернігівській області виконало виключно 2 функції: прийняло документи та повідомило про результати їх розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків ОСОБА_1 , останнім не приймалось.
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, однак, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача, не врахував, яким саме територіальним органом Пенсійного фонду України вони мають бути відновлені за чинного правового регулювання.
Аналогічна за змістом правова позиція щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду України, на якого необхідно покладати обов`язок із вчинення дій після скасування його рішення про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії, висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.
Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині покладення на ГУ ПФ в Чернігівській області вчинити дії не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідній частині із прийняттям у ній нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині позовних вимог. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, з урахуванням того, що позовні вимоги за результатами апеляційного перегляду судового рішення фактично задоволені повністю, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача підлягають присудженню витрати, пов`язані із сплатою судового збору, у розмірі 1  211,20 грн за подання позовної заяви.
Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року - скасувати в частинах задоволення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та розподілу судових витрат.
Прийняти в указаній частині нове рішення, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, 43; код ЄДРПОУ 21108013) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з 13 березня 2024 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Степана Бандери, 43; код ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 1  211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          Суддя-доповідач                                                                      Л.О. Костюк 
          Судді                                                                                           В.О. Аліменко
                                                                                                    Н.П. Бужак
Повний текст постанови складено та підписано 28 листопада 2024 року.