ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/3341/23                                        Головуючий суддя І інстанції Цендра Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2146/24                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року                                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії               Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2024 року, у справі №610/3341/23, за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У лютому 2024 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладання кредитного договору та отримання кредитної картки. На підставі підписаної 11.11.2017 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 13.11.2023 року має заборгованість у розмірі 35684,46 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 20965,69 грн, заборгованість по відсоткам у розмірі 14718,77 грн. 
На підставі вищевикладеного, АТ «Акцент-Банк» просило суд стягнути з відповідачазаборгованість у розмірі 35684,46 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 20965,69 грн, заборгованість по відсоткам у розмірі 14718,77 грн. та судові витрати у розмірі 2684 грн.
У письмовому відзиві представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що в анкеті-заяві, від 11.11.2017 року, укладеної між ОСОБА_1 та банком, процентна ставка за користування кредитом, умови та порядок її зміни, порядок та умови збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, порядок обчислення та розміри відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів), не зазначені. Позивачем не доведено, що саме наданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг з тарифами був актуальний на час підписання анкети-заяви від 11.11.2017, що саме з цим Витягом ОСОБА_1 була ознайомлена та погодилася з ним, підписуючи вище вказану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та їх розміру. Вказаний Витяг відповідачем не підписаний. Щодо Паспорту споживчого кредиту, зазначила, що він містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладанню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Заява-анкета, підписана відповідачкою 11.11.2017 року, не містить посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору. Крім того, Паспорт споживчого кредиту був актуальним лише до 31.12.2017 року, та матеріали справи не містять відомостей про те, які саме із зазначених у Паспорті умов були прийняті позичальником. Також зазначений Паспорт не підписаний відповідачкою ні власноруч, ні шляхом електронного цифрового підпису. Посилання за змістом «підписано простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінком 11.11.2017 року….» спростовує правовий статус підпису позичальника, який би забезпечував можливість його використання за згодою сторін без вчинення сторонами окремої письмової угоди, що позбавляє і суд, і сторону відповідачки можливості ідентифікувати вказані обставини саме як підпис ОСОБА_1 . Отже, банк неправомірно та безпідставно нарахував непогоджені сторонами проценти за кредитом в період з 11.11.2017 року по 13.11.2023 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої заборгованості по відсоткам в сумі 14718,77 грн. 
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, то зазначила, що всі суми, які спрямовувалися відповідачем на користь банку, першочергово зараховувалися банком не в рахунок погашення заборгованості за тіло кредиту, а в рахунок погашення заборгованості по процентам, умови нарахування та розмір яких не був погоджений сторонами. Вважає, що заборгованість по кредиту, яка наразі є предметом спору в рамках вказаної справи, виникла не у зв`язку з ухиленням відповідачки від повернення фактично отриманих коштів, а за рахунок додавання неправомірно нарахованих відсотків. Зазначила, що відповідачем фактично було отримано та витрачено кредитних коштів на загальну суму 119893,60 грн, а повернуто в рахунок погашення заборгованості у сумі 128999,14 грн. Враховуючи, що позивач штучно та безпідставно збільшував розмір основного боргу за рахунок списання непогоджених відсотків, з огляду на повернення відповідачем кредитних коштів у розмірі, що відповідає фактично витраченим коштам, позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» є недоведеними, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченко Є.В. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вказав, що  ОСОБА_1 11.11.2017 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, та своїм підписом у заяві підтвердила, факт ознайомлення з Умова і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку.
Зазначив, що з розрахунку заборгованості вбачається, що боржник користувалась кредитом та погодилась із всіма умовами та правилами. Доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦУ України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією та сплата періодичних платежів.
Звертає увагу на те, що судом помилково застосовано висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17. Посилання на постанову Верховного суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 у частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, оскільки у справі № 342/180/17 розглядався випадок, коли тарифи банку не підписані боржником. У даному випадку до матеріалів справи також додано паспорт споживчого кредиту який підписано боржником електронним підписом. Посилався на правовий висновок Верховного Суду у справі №284/157/20 від 02.12.2020. Свою згоду на використання електронного підпису відповідач надала у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-банку.
У відзиві на скаргу відповідачка просить її залишити без задоволення, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2024 року залишити без змін.
Вказала, що рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростували. Зазначила, що посилання у доводах скарги на правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20 не дають підстави вважати, що висновок суду першої інстанції про недоведеність умов договору кредиту про проценти, є неправильним. У даному випадку необхідно застосовувати правові висновки, які були висловлені у постановах ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц та від 23.05.2022 Об`єднаної палати КЦС ВС у справі № 393/126/20 про те, що не підлягають врахуванню копія Умов та правил, Тарифів банку, які не підписані споживачем та є мінливими, а Паспорту кредиту не є документом, який підтверджує факт укладання відповідного договору.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову банк вказав наступні мотиви свого рішення.
Умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ «Акцент-Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Умови та правила надання банківських послуг в Акцент-Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови та порядок нарахування відсотків за користування кредитом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Акцент-Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.11.2017 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, та своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг разом з Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.соm.ua/terms, становить між нею та банком кредитний договір.
Також 11.11.2017 року відповідачем електронним простим підписом шляхом підтвердження дзвінком 11.11.2017 з номера телефону НОМЕР_1 підписано паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Цим споживчим паспортом встановлені тарифи щодо кредитного тарифу за картками «Універсальна» та «Універсальна Голд».
Згідно довідки за картами, ОСОБА_1 відкрито рахунок і видано картки № НОМЕР_2 , строком дії до серпня 2021 року; № НОМЕР_3 , строком дії до вересня 2027 року.
Згідно довідки за лімітами, вбачається, що за ініціативою ОСОБА_1 11.11.2017 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн., який в подальшому за ініціатором банку та клієнта неодноразово було збільшено до 100000 грн., а потім зменшено до 21000 грн.
Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним договором, яку просить позивач стягнути, станом на 13.11.2023 року становить 35684,46 грн. та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 20965,69 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 14718,77 грн.
У заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами, строки виконання зобов`язання.
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) стягнути відсотки.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині позивач, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIIІ (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 1, ст.2), який був чинний на день підписання відповідачкою Анкети-заяви від 11.11.2017 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку були визначені наступні вимоги щодо форми договору та порядку його укладення:
«Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.
Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця».
При цьому позивач всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у згаданій нормі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язку не надав до суду підтверджень, що надані до суду витяги з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів користування кредитними картками «Універсальна», «Універсальна GOLD» є саме такими за змістом, з якими на день підписання вищевказаної Анкети-заяви від 11.11.2017 ознайомилась відповідачка та зобов`язалась самостійно їх отримати на сайті А-Банку в мережі Інтернет, як це зазначено у тексті цієї Анкети-заяви, що була підписана відповідачкою. 
За недоведеністю таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вищевказані документи, оскільки внаслідок відсутності на відомостей про їх чинність на день підписання Анкети-Заяви, факту їх підписання у передбаченому у нормі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» порядку та формі, - суд першої інстанції правильно вважав недоведеними істотні умови договору кредиту щодо процентів та строку повернення. 
Тому, наданий до суду витяг з банківського рахунку відповідачки за недоведеності укладення договору на умовах повернення процентів, сплати пені чи штрафу, - не підтверджує розмір її заборгованості перед банком, оскільки відповідач з урахуванням цього факту та згідно вказаного витягу з банківського рахунку - повернув отримані від банка на свою банківську карту грошові кошти (а.с. 13-25). Позивач наведених у відзиві з цього приводу заперечень відповідачки, наданого нею контррозрахунку (а.с. 64-72) та висновків суду першої інстанції належними і допустимими доказами не спростував, а тому колегія суддів відхиляє вказані з цього приводу доводи скарги.
За недоведеності підписання сторонами кредитного договору на наданих позивачем Умовах та правилах надання банківських послуг, частиною яких є Тарифі користування банківськими картками, в яких визнається процентна ставка, розмір пені і підстави для її сплати, порядок повернення кредиту, - суд обґрунтовано вказав про недоведеність укладання договору кредиту на умовах публічного договору приєднання, ч.1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 (набрав чинності 10.06.2017) споживачу до укладення договору про споживчий кредит надається необхідна для свідомого укладення договору інформація у такий спосіб:
1. Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
2. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
3. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про:
1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ;
2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо);
3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту;
4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України;
5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться;
6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування.
Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки.
Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит;
7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності).
Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача;
8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);
9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;
10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;
11) порядок дострокового повернення кредиту;
12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.
Отже, за змістом вказаної норми права у поєднанні зі вказаною нормою ст. 13 цього ж Закону України - підписання паспорту споживчого кредиту має передувати підписанню договору споживного кредиту і не може його замінювати, оскільки паспорт споживчого кредиту є лише способом інформування позичальника про зміст договору кредиту, що має значення для свідомого волевиявлення позичальника при прийнятті рішення на укладення договору кредиту на конкретних умовах, які фіксуються при підписанні договору кредиту. 
Саме до таких висновків дійшла ОП КЦС ВС у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), на які колегія суддів спирається у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. 
Суд першої інстанції правильно та відповідно до загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), що також відповідає правовим висновкам, які були висловлені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, вказав, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, але позивач не довів цієї підстави позову.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний Паспорт споживчого кредиту, мотивувавши свої висновки тим, що він містить лише узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, умови якого залежать від проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Сам термін «Паспорт споживчого кредиту» випливає зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, які відповідач не підписані, а тому не можуть свідчити про узгодження цих умов кредитного договору між сторонами, що вимагає положення статей 3, 627 ЦК України.
   Дійсно, в матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», підписана відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Разом з тим, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, який колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі, яка є аналогічною за обставинами у цьому питанні.
Отже, факт підписання відповідачем паспорту споживчого кредитування не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору про розмір відсотків за анкетою-заявою.
Доводи апеляційної скарги, що паспорт споживчого кредиту є належним доказом ознайомлення з умовами кредитування та їх погодження, що підтверджено правовими висновками Верховного Суду у справі №284/157/20 від 02.12.2020 не приймаються до уваги судової колегії, оскільки у згаданій постанові ОП КЦС ВС від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) касаційний суд відступив від таких своїх попередніх висновків.
При цьому колегія також суддів зауважує, що позивач не довів отримання відповідачкою Умов і Правил надання банківських послуг у формі електронного документу та підтвердження його цілісності (достовірності) відповідно до визначеного у ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» порядку, який передбачає наступне:
Електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. 
Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. 
У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом. 
Якщо автор і адресат у письмовій формі попередньо не домовилися про інше, електронний документ вважається відправленим автором та одержаним адресатом за їх місцезнаходженням (для фізичних осіб - місцем проживання), у тому числі якщо інформаційна, телекомунікаційна, інформаційно-телекомунікаційна система, за допомогою якої одержано документ, знаходиться в іншому місці. Місцезнаходження (місце проживання) сторін визначається відповідно до законодавства. Форма ідентифікації клієнта за номером телефону не свідчить про підписання договору за допомогою електронного підпису, форма якого визначена Законом України «Про електронний цифровий підпис».
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватись за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом та відмовляє у задоволенні позову в цій частині.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з наданої позивачем виписки по картці, позивачем в тіло кредиту, крім фактично отриманих позичальником коштів, також зараховано списання відсотків за використання кредитного ліміту, а також щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка миттєва» №АВН0СU30104297901 від 30.03.2021.
Так, згідно виписки по картці позичальником фактично було отримано кошти в сумі 119893,60 грн, що є тілом кредиту. Решта суми, яка зарахована в суму тіла кредиту, а саме сума списання відсотків за використання кредитного ліміту, а також сума щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка миттєва» №АВН0СU30104297901 від 30.03.2021 нараховані позивачем без правових на те підстав.
Докази досягнення між сторонами угоди щодо врахування в тіло кредиту зазначених видів нарахування, позивачем не надано. Умови щодо договірного списання заборгованості позивача, в тому числі за іншими кредитними договорами в підписаній анкеті-заявці не містяться, а тому позивач не мав права їх нараховувати в суму тіла кредиту.
Отже, судом встановлено, що фактично позивач отримала в користування кошти в сумі 119893,60 грн. Згідно виписки по картці позичальником на погашення кредиту було внесено кошти на загальну суму 128049,72 грн.
Виходячи з вищевикладеного, а також з наданих позивачем документів встановлено, що позичальник фактично отримані та використані кошти позивачу повернула, а тому підстав для стягнення з неї заявленої суми тіла кредиту відсутні, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами та інших платежів підписана відповідачкою анкета-заява не містила.
Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.
       Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - залишити без задоволення.
Рішення  Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 26 листопада 2024 року.
                                                                       
Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                        Ю.М.Мальований.

                                                                                       О.В. Маміна.