Справа № 155/1310/24 	Головуючий у 1 інстанції: Сметана В. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1114/24  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
20 грудня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,
секретар Власюк О. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2024 року, 
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (надалі - ТОВ «Бізнес позика») звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 14 січня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №484835-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказує, що ТОВ «Бізнес позика» 14 січня 2024 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір №484835-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.
Також, ТОВ «Бізнес позика» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-9525, на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено.
Таким чином, 14 січня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №484835-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 44000,00 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.
Позивач свої зобов`язання за Договором кредиту виконав та надав Позичальнику грошові кошти в розмірі 44000,00 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника.
Зазначає, що відповідач частково здійснила оплату за договором на загальну суму 37705,13 гривень.
Відповідач, в свою чергу, своїх зобов`язань не виконав, станом на 22 липня 2024 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором №484835-КС-001 про надання кредиту, становить 126345,60 гривень, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 41270,68 гривень; суми прострочених платежів за процентами - 85074,92 гривень; суми прострочених платежів за комісією - 0,0 гривень.
Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача в свою користь заборгованість за кредитним договором №484835-КС-001 від 14 січня 2024 року у розмірі 126345,60 гривень та судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2024 року позов задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором №48485-КС-001 про надання кредиту від 14 січня 2024 року в розмірі 126345 (сто двадцять шість тисяч триста сорок п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять два) гривні 40 (сорок) копійок.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність заявлених позовних вимог, позивачем не надано до суду доказів, що підтверджують дотримання вимог Закону України «Про електронну комерцію» та факт підпису відповідачем кредитного договору. Суд залишив поза увагою, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження як факту наявності кредитної заборгованості та її розміру, так і факту перерахування кредитних коштів відповідачу. Вважає, що нарахований позивачем розмір відсотків, порушує принцип рівності сторін договору, є явно завищеним, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивача. 
Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
В судове засідання позивач (його представник) не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронного кабінету, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання не направляв.
Відповідач також не з`явилася у судове засідання. Судовий виклик-повідомлення, адресовані відповідачу на адресу, зазначену в апеляційній скарзі - АДРЕСА_1 .
Згідно з поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (№0610202818075) повістка про виклик до суду на 18.11.2024 13:30 вручено відповідачу 12.11.2022. 
З наведеного належить дійти висновку, що ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, було відомо про відкрите апеляцйне провадження та необхідність з`явитися до суду. Однак в судове засідання апеляцйного суду, призначене на 18.11.2024 ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомляла.
Розгляд справи призначений на 18.11.2024 апеляційним судом відкладено на 02.12.2024 у зв`язку з неявкою сторін.
Після цього судові засідання апеляційного суду призначались на 02.12.2024, та на 18.12.2024 року.
Відповідно до витягу з сайту Укрпошти судові повістки про виклик до суду відповідача у судові засідання призначені на 02.12.2024 та 18.12.2024 не вручені, перебувають у статусі «Прибуло до Логістичного центру».
Також в апеляційній скарзі відповідач вказувала електронну адресу, тому судові виклики-повідомлення надсилались ОСОБА_1 також і на електронну адресу, та згідно із довідками, складеними секретарем судового засідання Олени Власюк, були доставлені відповідно - 18.11.2024 та 03.12.2024. Наведеним підтверджується та обстаивна, що ОСОБА_1 була проінформована про призначені судові засідання в апеляційному суді для розгляду справи за поданою відповідачкою апеляційною скаргою. 
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Також апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Особою, не повідомленою про розгляд справи не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_1 , як особа, яка подала апеляційну скрагу - тобто ініціювала судовий процес в апеляційному суді з метою захисту своїх прав, свобод та інтересів, має бути зацікавлена у тому, щоб організувати належне та своєчасне отримання кореспонденції від суду чи інших учасників справи.
Відповідач, подавши 17.11.2024 року апеляційну скаргу, зазначивши у ній поштову адресу та електронну адресу, будучи обізнаною про відкрите апеляційне провадження за поданою нею ж апеляційною скаргою, не цікавиться ініційованим нею судовим провадженням в апеляційному суді, не повідомляла суд про зміну своєї адреси проживання чи місцязнаходження, тому вважається такою, що повідомлена про час і місце розгляду справи відповідно до приписів статті 131 ЦПК України.
Отже, в судове засідання, призначене на 18 грудня 2024 року, учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 20.12.2024, тобто, дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких мотивів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 січня 2024 року ТОВ «Бізнес позика» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 484835-КС-001 про надання кредиту, а ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію щодо укладання договору № 484835-КС-001 шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-9525 який було надіслано на номер її мобільного телефону.
14 січня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №484835-КС-001 про надання кредиту, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» (а.с.18-22).
Відповідно до п. 2.1 договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 440000 (сорок чотири тисячі) гривень на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»
Відповідно до п.2.2., 2.3. договору тип кредиту: кредит, строк на який надається кредит: 24 тижнів.
Згідно з п.2.4., 2.5. договору стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,14950134, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) Договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку; комісія за надання кредиту: 6600,00 гривень.
Відповідно до п.2.7 договору термін дії договору: до 30 червня 2024 року.
Згідно з пп.7.3.1 п.7.3. договору, підписуючи цей договір позичальник підтверджує, що до укладання Договору отримав від Кредитодавця інформацію та документи, надання яких передбачено законодавством України, зокрема передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», Паспорт споживчого кредиту, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також умови договору і правила, що розміщені на сайті кредитодавця.
До підписання договору № 484835-КС-001 про надання кредиту від 14 січня 2024 року відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту від 14 січня 2024 року, у якому було визначено суму кредиту, строк повернення кредитних коштів, процентну ставку, комісію за надання кредиту та інші умови договору (розділи 3, 4 паспорту споживчого кредиту). Паспортом споживчого кредиту передбачено, що позичальник має право безкоштовно отримати копію проекту договору про надання кредиту у письмовій чи електронній формі за своїм вибором (розділ 7 паспорту споживчого кредиту). Підписуючи паспорт споживчого кредиту, відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що були надані, виходячи з обраних ним умов кредитування (розділ 7 паспорту споживчого кредиту).
Відповідно до інформаційної довідки № 1008/07 від 29.09.2024 ТОВ «Платежі Онлайн» повідомило, що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція. Юридична особа торговця: ТОВ БІЗПОЗИКА. Тип транзакції: видача. Перерахування коштів ОСОБА_1 згідно договору № 484835-КС-001 від 14.01.2024 в сумі 44000,00 грн. (а.с. 36).
ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка відповідно до наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку станом на 22 липня 2024 року склала 126345,6 гривень, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 41270,68 гривень; суми прострочених платежів за відсотками - 85074,92 гривень
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
З наведеного вбачається висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з матеріалами справи, кредитний договір № 484835-КС-001 від 14.01.2024 містить відмітку про підписання його одноразовим ідентифікатором: «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA- 9525 від 14.01.2024», який згідно з наданою позивачем візуальною формою послідовності дій Клієнта свідчить про акцептування відповідачем умов оферти (пропозиції) щодо укладення між сторонами кредитного договору в електронній формі (а.с. 22,33). Відповідно до умов цього договору кредитодавець надав позичальнику кредиту в розмірі 44000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.
Наведеним підтверджується, що сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі, зокрема, щодо розміру кредитного ліміту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.
Однак, отримавши кредитні кошти за вказаним договором, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив у передбачений договором строк тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами.
За таких обставин, зважаючи на умови укладеного договору, у позивача виникло право вимагати повернення кредиту в повному обсязі та сплати процентів.
У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При цьому, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, як і положення Кредитного договору, які передбачають зобов`язання Позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту ( Розділ 3 Договору) можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, як і обов`язок Позичальника оплачувати комісію за кредитом припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України.
Згідно положень ч.1, ч.2ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
На підтвердження вимог в частині стягнення процентів, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитом, надано договір про надання кредиту, оферта та акцепт, Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 14.01.2024, у яких міститься інформація щодо процентної ставки за кредитом.
Оскільки сторонами було обумовлено у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, та комісію, тому ці умови кредитування вважаються узгодженими сторонами та мають виконуватись позичальником належним чином.
Відтак відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, що спричинило заборгованість в сумі 126345,60 гривень, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 41270,68 гривень; суми прострочених платежів за процентами - 85074,92 гривень
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за договором кредиту в сумі 126345,60 грн.
Жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості відповідач суду не надала.
Крім того, сплачуючи кредит (відповідач частково здійснила оплату за договором на загальну суму 37705,13 гривень), відповідач вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
Це відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у Постанові від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц, а саме: «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу».
Покликання апеляційної скарги на те, що нарахування відсотків за договором кредиту є несправедливим, апеляційним судом оцінюються критично.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
Частиною 2 ст. 9 вказаного Закону до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Відповідно до п. 3 ч. 9 зазначеного Закону інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості, зокрема, про тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України.
Частиною 2 статті 1056 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
З огляду на наведене, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України, а тому відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують перерахування ТОВ «Бізнес Позика» коштів ОСОБА_1 згідно із договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту та отримання саме нею вищезазначених коштів, є безпідставними, адже такі докази наявні у матеріалах справи.
Відповідно до копії анкети клієнта ОСОБА_1 було зазначено інформацію стосовно бажаного кредиту: сума бажаного кредиту 44000,00 гривень, дата отримання кредиту 14 січня 2024 року, фінансовий номер телефону позичальника, номер банківського рахунку / банківської картки для перерахунку коштів НОМЕР_2 (а.с.35).
Крім того, в кредитному договорі 484835-КС-001 від 14.01.2024 у реквізитах сторін зазначено номер електронного платіжного засобу НОМЕР_3 позичальника.
Відповідно до інформаційної довідки № 1008/07 від 29.09.2024 ТОВ «Платежі Онлайн» повідомило, що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція. Юридична особа торговця: ТОВ БІЗПОЗИКА. Тип транзакції: видача. Перерахування коштів ОСОБА_1 згідно договору № 484835-КС-001 від 14.01.2024 в сумі 44000,00 грн. Номер платіжної картки НОМЕР_3 (а.с. 36).
На виконання ухвали Горохівського районного суду Волинської області від 27 серпня 2024 року, АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що банківська картка НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_1 .
Встановлене судом першої інстанції спростовує доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи доказів як на підтвердження того, що ОСОБА_1 повідомляла свої банківські реквізити так і їх неналежність відповідачу.
Також спростовуються матеріалами справи посилання відповідачки на відсутність первинних документів на підтвердження виконання ТОВ «Бізнес Позика» умов договору в частині перерахування відповідачу кредитних коштів. Адже АТ КБ «Приватбанк» надав суд виписку по рахунку ОСОБА_1 , яка у розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність» є належним доказом, який підтверджує факт зарахування 14.01.2024 на рахунок відповідача грошових коштів у сумі 44000,00 грн., що цілком відповідає предмету укладеного між сторонами договору.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389  ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        
Судді