ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 473/943/24
провадження № 61-9487св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алдошина Галина Вікторівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у складі колегії суддів: 
Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог заявника 
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Перший відділ ДВС у Вознесенському району) Алдошиної Г. В. 
 
Скаргу мотивовано тим, що на виконанні Першого відділу ДВС у Вознесенському районі перебуває виконавче провадження номер АСВП НОМЕР_2 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 14 жовтня 2010 року у справі № 2-1570/2010 про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Кредитний альянс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 113 366,71 грн.
В межах вказаного провадження, 04 січня 2024 року головний державний виконавець Алдошина Г. В. винесла постанову про накладення арешту на грошові кошти боржниці, що містяться на її банківських рахунках, внаслідок чого було арештовано кошти, що знаходилися на її банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк».
Копію вказаної постанови виконавець боржниці у встановленому порядку не надіслала.
08 січня 2024 року державний виконавець Алдошина Г. В. надіслала на адресу 
АТ КБ «ПриватБанк» платіжну інструкцію №137 про списання коштів з вказаного рахунку.
На виконання вимог виконавця, 10 січня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» списав з карткового рахунку боржниці кошти у розмірі 13 253,66 грн та зарахував їх на депозитний рахунок Першого відділу ДВС у Вознесенському районі.
ОСОБА_1 вказувала, що відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на її ім`я банківський рахунок № НОМЕР_1 є рахунком зі спеціальним режимом використання (зокрема для зарахування пенсії), накладення арешту на кошти боржника, що розміщені на такому рахунку, як і списання їх з метою примусового виконання судового рішення заборонено законом, а тому заявниця просила визнати незаконними дії державного виконавця щодо списання пенсії та інших доходів боржниці у розмірі 
13 253,66 грн.
Також заявниця просила визнати протиправною бездіяльність державного виконавця, яка виразилася у ненаправленні їй копії постанови від 04 січня 
2024 року про накладення арешту на грошові кошти боржниці.
Крім цього ОСОБА_1 просила поновити їй строк на подачу скарги у зв`язку з тим, що про оскаржувані дії та бездіяльність державного виконавця вона дізналася лише 16 лютого 2024 року.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області                            від 14 березня 2024 року у складі судді Вуїва О. В. відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що скаржниця десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою не пропустила, оскільки із змістом постанови 
від 04 січня 2024 року про накладення арешту на грошові кошти, а також іншими матеріалами виконавчого провадження (зокрема щодо списання коштів зі свого рахунку) вона ознайомилася лише 16 лютого 2024 року, а із скаргою звернулася 20 лютого 2024 року. 
Разом з тим суд відмовив у задоволенні скарги, оскільки як на час накладення арешту та списання коштів, так і на час розгляду скарги ні заявниця, ні 
АТ КБ «ПриватБанк» не надали виконавцю інформацію та доказів, що належний ОСОБА_1 банківський рахунок № НОМЕР_1 є рахунком зі спеціальним режимом використання, зокрема пенсійним, соціальним рахунком, та призначений виключно для зарахування вказаних виплат, а тому оскаржувані дії виконавця є законними.
Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про ненаправлення їй копії постанови 
від 04 січня 2024 року про накладення арешту на грошові кошти, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та виконавчого провадження, зокрема супровідним листом від 04 січня 2024 року за вих. № 260/20.3-34, відповідно до якого копію вказаної постанови державний виконавець надіслала усім учасникам виконавчого провадження, у тому числі й боржниці, простим поштовим відправленням за місцем її проживання, що відповідає вимогам частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 червня 2024 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 
2024 року скасовано в частині вирішення вимоги про визнання незаконними дії державного виконавця щодо списання пенсії та інших доходів боржниці та ухвалено в цій частині нове про задоволення скарги. 
Визнано незаконними дії головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алдошиної Г. В. щодо списання з банківського рахунку 
№ НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 
в АТ КБ «ПриватБанк», грошових коштів пенсії та соціальних виплат в розмірі 
13 253,66 грн у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.
У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що незважаючи на передбачену Законом України «Про виконавче провадження» заборону звернення стягнення на пенсію державний виконавець звернув стягнення на грошові кошти у розмірі 253,66 грн, які виплачені боржнику, у тому числі як пенсія, і містилися на банківському рахунку в АТ КБ «Приватбанк» 
№ НОМЕР_1 , на який зараховуються кошти у вигляді пенсії, соціальних виплат. Вказане є підставою для часткового задоволення скарги та визнання вказаних дій державного виконавця незаконними. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
02 липня 2024 року Перший відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскільки під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках у банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунки, на якому вони знаходяться. Судом не взято до уваги висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, від 17 листопада 2022 року у справі № 331/6440/21, від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що як ні заявниця, ні АТ КБ «ПриватБанк» не надали виконавцю інформацію та доказів, що належний ОСОБА_1 банківський рахунок № НОМЕР_1 є рахунком зі спеціальним режимом використання, зокрема пенсійним, соціальним рахунком, та призначений виключно для зарахування вказаних виплат, а тому оскаржувані дії виконавця є законними.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилаються на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
На виконанні Першого відділу ДВС у Вознесенському районі перебуває виконавче провадження номер АСВП НОМЕР_2 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2010 року у справі 
№ 2-1570/2010 про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Кредитний альянс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 113 366,71 грн.
 
В межах вказаного провадження, 04 січня 2024 року державний виконавець Алдошина Г. В. винесла постанову про арешт коштів боржниці, що містяться на її банківських рахунках, внаслідок чого було арештовано кошти, що знаходилися на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в 
АТ КБ «ПриватБанк».
 
Копії постанови про накладення арешту на кошти боржниці були направлені супровідним листом від 04 січня 2024 року за вих. №260/20.3-34, відповідно до якого копію вказаної постанови державний виконавець надіслала усім учасникам виконавчого провадження, у тому числі й боржниці, простим поштовим відправленням за місцем її проживання.
 
08 січня 2024 року державний виконавець Алдошина Г. В. надіслала на адресу 
АТ КБ «ПриватБанк» платіжну інструкцію № 137 про списання коштів з вказаного рахунку.
 
На виконання вимог виконавця, 10 січня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» списав з карткового рахунку боржниці кошти у розмірі 13 253,66 грн та зарахував їх на депозитний рахунок Першого відділу ДВС у Вознесенському районі.
 
Суд встановив, що з виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 від 24 січня 2024 року за період з 20 листопада 2023 року по 
19 січня 2024 року на картковий рахунок боржниці № НОМЕР_1 було зараховано пенсію та інші виплати 
(у загальному розмірі 5 799,90 грн).
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 
411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення. 
 
У частині першій статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. 
 
У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. 
 
Згідно зі статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. 
 
Зазначене правило визначає ті кошти, що складають, зокрема, пенсію як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.
 
Відповідно до частини першої статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України. 
 
Відповідно до частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
 
З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами (частини друга, третя статті 70 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
У справі, яка переглядається, виконавче провадження ВП № НОМЕР_2, в межах якого звернено стягнення на пенсію боржника, стосується виконання виконавчого листа, виданого на підставі судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.
 
У абзаці 19 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 
2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 
2022 року № 2102-IX припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації). 
 
Пункт 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» викладено у наведеній редакції на підставі Закону України від 11 квітня 2023 року № 3048-ІХ, який набрав чинності 06 травня 
2023 року.
 
Загальновідомою є обставина щодо введення з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на території України воєнного стану, який триває до тепер. 
 
За обставинами справи, що переглядається, державний виконавець вчинив оскаржувані дії під час дії воєнного стану щодо списання коштів з банківського рахунку боржника, на який надходила пенсія в період заборони (тимчасового припинення) звернення стягнення, тому її дії не відповідали чинному на час їх вчинення законодавству. 
 
Як встановив суд апеляційної інстанції, державний виконавець не вживав заходів для з`ясування статусу та цільового призначення коштів на банківському рахунку боржника. 
 
Резюмуючи, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що дії державного виконавця Алдошиної Г. В. у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2 щодо списання з карткового рахунку, відкритого в АТ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , суми пенсії у розмірі 13 253,66 грн є незаконними, оскільки суперечать правилам абзацу 19 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» щодо тимчасового припинення звернення стягнення на пенсію на період до припинення або скасування воєнного стану. Отже, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення зазначеної вимоги скарги боржниці. 
 
Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним 
у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 462/1268/17 (провадження 
№ 61-2444св23), від 02 вересня 2024 року у справі № 676/2672/15 (провадження № 61-14351св23).
 
Посилання у касаційній скарзі на правомірність дії державного виконавець помилковими, оскільки виконавець не вживав заходів для з`ясування статусу та цільового призначення коштів на банківському рахунку боржника. У частині другій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Оскільки звернення стягнення на пенсію заборонено Законом України «Про виконавче провадження», то дії виконавця є незаконними.
 
Оцінюючи посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом у постановах від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, від 17 листопада 
2022 року у справі № 331/6440/21, від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19, колегія суддів зазначає про таке. 
 
У справі № 756/8815/20 оскаржувалися дії виконавця щодо відмови у скасуванні арешту грошових коштів на картковому рахунку, призначеному для зарахування заробітної плати, накладеному 24 лютого 2020 року, тоді як у справі, яка переглядається, оскаржуються дії виконавця щодо звернення стягнення на пенсію боржниці, які були вчинені після набрання чинності 06 травня 2023 року Закону України від 11 квітня 2023 року № 3048-ІХ щодо внесення змін до пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» стосовно заборони звернення стягнення на пенсію боржника. Таким чином правовідносини у вказаних справах не є подібними. 
 
Зазначене стосується і висновків Верховного Суду, викладених у постановах 
від 17 листопада 2022 року у справі № 331/6440/21, від 19 травня 2020 року 
у справі № 905/361/19.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності 
від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 червня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара