ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року	Львів	Справа № 140/449/24 пров. № А/857/12721/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                        Гуляка В.В., Носа С.П., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Андрусенко О.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                        в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у нерозгляді по суті рапорту від 18.09.2023 про звільнення з військової служби у запас відповідно до п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232) за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства та зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби у запас відповідно до вказаної норми Закону №2232.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2023 про звільнення з військової служби в запас відповідно до абз.4 п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії та зобов`язано відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у судовому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач не звертався до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про його звільнення, а тому у військова частина не зобов`язана була вчиняти дії щодо розгляду вказаного рапорту. Позивач не надав достатніх доказів подання рапорту від 18.09.2023 про звільнення з військової служби, з огляду на те, що відповідно до п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. Вказує, що подання рапорту “по команді” означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності. Позивач не надав достатніх доказів подання рапорту від 18.09.2023 про його звільнення з військової служби до в/ч НОМЕР_1 . Позовні вимоги ґрунтувалися на тому, що ним було подано рапорт від 18.09.2023 і на ньому міститься клопотання безпосередніх командирів. Також звертає увагу на те, що позивач проходить військову службу на посаді механіка-водія 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону (в/ч НОМЕР_3 ). На даному рапорті, який долучений до матеріалів позовної заяви, міститься клопотання командира в/ч НОМЕР_3 перед командиром в/ч НОМЕР_1 по суті рапорту позивача, однак даний рапорт на розгляд командиру в/ч НОМЕР_1 не був поданий та не зареєстрований у в/ч НОМЕР_1 , а отже такий до в/ч НОМЕР_1 не надходив.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач проходить військову службу під час мобілізації у в/ч НОМЕР_1 .
18.09.2023 позивач подав рапорт безпосередньому командиру - командиру 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 107 механізованого батальйону, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно до абз.4 п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 у зв`язку з тим, його син є в числі осіб з інвалідністю (є інвалідом І групи). До вказаного рапорту позивач долучив копії паспорта ОСОБА_1 , паспорта ОСОБА_2 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН №0078420 від 17.11.2011 та посвідчення серії 292/412.
Факт подання позивачем рапорту від 18.09.2023 підтверджується вчиненими на ньому власноручними підписами т.в.о командира механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону молодшого сержанта ОСОБА_3 , командира 1 механізованої роти 107 механізованого батальйону старшого лейтенанта ОСОБА_4 та командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_5 з власними клопотаннями по суті рапорту командиру в/ч НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2023 по суті не прийнято, однак у лівому кутку такого рапорту вчинений напис такого змісту “якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба доопрацювати”, при цьому, відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, які здійснила даний напис.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку відповідачем не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті, відповідно не було прийнято обґрунтоване та мотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби. Оскільки відповідач не розглянув рапорт позивача та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для нього юридичні наслідки, суд в контексті спірних правовідносин дійшов висновку про зобов`язання відповідача розглянути зазначений рапорт та прийняти відповідне рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 і на час розгляду справи продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначається Законом №2232, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до п.п.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Аналогічна норма міститься у постанові Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 “Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу” (далі - Постанова №413), де вказано як поважну причину необхідність постійного стороннього догляду батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч.7 ст.26 Закону №2232).
Згідно п.7 Положення №1153, військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до п.12 Положення №1153, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, звільнення з військової служби) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно п.233 Положення №1153, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються : підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до п.241 Положення №1153, накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно п.225 Положення №1153, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, зокрема, - у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 була затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція №170, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.14.10 Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз.13 п.14.10 Інструкції №170).
Додатком 19 до Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено Постановою №413 та визначено п.п.“г” п.1, 2 ч.4, п.п.“ґ” п.2 ч.5, п.п.“г” п.2 ч.6 ст.26 Закону №2232, подаються : копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Отже, звільнення з військової служби через сімейні обставини відбувається шляхом подання військовослужбовцем відповідного рапорту до безпосереднього начальника з долученням належних документів на підтвердження наявності таких обставин.
З матеріалів справи видно, що позивач 18.09.2023 подав рапорт про звільнення з військової служби в порядку п.233 Положення №1153, тобто по команді своєму безпосередньому начальнику – т.в.о.командира механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону молодшому сержанту ОСОБА_6 , який, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, скерував його командиру 1 механізованої роти 107 механізованого батальйону старшому лейтенанту ОСОБА_7 , який також, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, скерував його командиру 107 механізованого батальйону ОСОБА_8 , який, у свою чергу, клопотав по суті рапорту перед командиром в/ч НОМЕР_1 . 
Вказане підтверджується вчиненими на такому рапорті власноручними їх підписами.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеними ті обставини, що позивач подав спірний рапорт, а тому доводи скаржника про протилежне є необґрунтованими.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що вчинений у лівому кутку рапорту від 18.09.2023 напис такого змісту “якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба доопрацювати” не можна розцінювати як “відмову командира в/ч НОМЕР_1 у задоволенні рапорту”, оскільки не зрозуміло хто вчинив такий запис, на ньому відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, які здійснила даний напис.
Інші підстави, які б могли  бути розцінені судом як підставу відмови, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції не встановлені.
Колегія суддів наголошує, що розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.
Суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
Належні та допустимі докази на підтвердження того, що рапорт позивача розглянуто відповідно до вимог Положення №1153 та Інструкції №170, і за наслідками розгляду такого прийнято відповідне рішення, в матеріалах справи відсутні.
Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно норм чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність як суб`єкт владних повноважень, а тому належним способом захисту прав позивача у спірній ситуації є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача по суті та прийняти відповідне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.          
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року по справі №140/449/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	С. П. Нос