Номер провадження: 22-ц/813/2963/24 
Справа № 495/9140/22
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тодорова Лілія Михайлівна
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 вересня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 рокупозивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд: 
- змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 , встановлений 02 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6468/13-ц;
- стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , аліменти у твердій грошовій сумі 6000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Свою заяву позивачка обґрунтовує тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
11 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі № 495/6467/13-ц шлюб позивачкою та відповідачем було розірвано.
Позивачка вказує, що після розлучення із відповідачем, вона з дитиною залишилися жити разом, а згодом переїхали жити у квартиру батьків позивачки, по АДРЕСА_1 , де мешкають по теперішній час. За місцем своєї реєстрації, у будинку батьків в с. Бритівка позивачка з сином не мешкає, увесь побут, повсякденне життя тривалий час пов`язане з містом Білгород-Дністровський. Зазначені обставини підтверджуються довідкою та актом про проживання, наданими КП «ЖЕ0-№ 1».
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02 вересня 2013 року у справі № 9495/6468/13-ц було вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка ОСОБА_1 вказує, що після постановлення рішення у 2013 році минуло майже 10 років та через значні інфляційні процеси в Україні, наявність бойових дій в Україні внаслідок агресії росії значно підвищилася вартість життя. 
У зв`язку з наведеним розмір аліментів на утримання сина у вигляді в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно складає 2458,25 гривень. Позивачка вказує, що зазначена сума не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини та саме внаслідок даних обставин вона змушена звернутися до суду з позовом про зміну способу їх стягнення на стягнення у твердій грошовій в розмірі 6000 гривень.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначає, що увесь час, починаючи від моменту розлучення відповідач не виявляє до своєї дитини батьківського піклування, ухиляється від її утримання, аліменти не сплачує майже взагалі, вигадуючи для виправдування своїх дій як підставу те, що хоче надавати дитині гроші на її особистий рахунок, з якого вона їх візьме після досягнення повноліття.
Після розлучення відповідач ОСОБА_2 жодного разу не спілкувався із сином, ніяким чином не проявив до нього своїх батьківських почуттів.
У відповідності до довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, станом на 31.10.2022 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дні пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, яка становить 130063,46 грн.
З аналізу вказаного розрахунку випливає, що відповідач, починаючи з березня 2018 року по теперішній час сплачував аліменти лише у жовтні 2020 року – 1986,02 гривень, у листопаді 2021 року у сумі 1061,40 гривень, у квітні 2022 року – 2794,72 гривень, у червні 2022 року — 5000 гривень.
Позивачка вказує, що у теперішній час неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 навчається у 8-А класі Білгород-Дністровської ЗСО №3 м. Білгород-Дністровський. За увесь час навчання батько жодного разу не поцікавився як навчається його син, так само було і у період, коли дитина відвідувала дитячий садочок. Жодного разу ОСОБА_2 не відвідав батьківських зборів, не прийшов до школи, не забрав дитину зі школи. Зазначені обставини підтверджуються характеристикою на дитину з місця її навчання.
Також зазначає, що останній раз батько ОСОБА_1 спілкувався з сином за допомогою телефону і лише у травні, жодного разу не прийшов до нього додому, у квартиру де позивачка мешкає із дитиною.
З вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, не спілкуються із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не строює умов для здобуття сином повної загальної середньої освіти.
Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав.
На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2023 року ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В іншій частині вимог відмовити у задоволенні.

Рішення суду вмотивовано тим, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам неповнолітньої дитини.
Також, суд дійшов до висновку, про те, що не має підстав для зміни способу стягнення аліментів, адже у даному випадку це призведе до збільшення розміру аліментів, у той час, як сімейний стан відповідача ОСОБА_2 змінився, та на його утриманні перебуває малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. У зв`язку із чим у задоволенні позову у цій частині вимог було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Тодорова Лілія Михайлівна подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просять скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2023 року про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав в частині задоволення позову, щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначено, що під час судового розгляду позивач основну увагу звертав, а суд взяв до уваги, що відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_8 , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займаюсь утриманням та вихованням дитини. Зазначені обставини позивач не підтверджує жодним долученими до матеріалів справи документами, а основним доказом у справі посилався на висновок Органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, яким і керувався суд приймаючи рішення у справі. Однак всі доводи та дані докази, як в сукупності так і кожен окремо, не були належним чином оцінені судом при винесенні рішенні, а тому апелянт вважає їх упередженими та необ`єктивними.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Не погоджуючись з апеляційною скаргою позивачка ОСОБА_1 надала відзив.
Сторона позивача у відзиві зазначає, що теза апелянта, що позивачем не доведені обставини усунення батька від здійснення батьківських прав та виконання обов`язків відносно дитини, є необґрунтованою. Позивачем долучено до матеріалів справи відповіді з закладу освіти щодо відсутності зацікавленості батька у навчанні сина, ігнорування батьківських зборів, взагалі відсутності контактів із педагогами тощо. Аналогічна довідка надана з закладу охорони здоров`я. Крім того, син ОСОБА_8 був особисто опитаний в судовому засіданні у присутності представника органу опіки та піклування та ясно виражав свою думку.
Наголошується, що батько дитини ОСОБА_2 проявляв пасивну поведінку щодо намаганні спілкування та зустрічей з дитиною, що призвела до настання для нього негативних наслідків - позбавлення батьківських прав, що й є крайньої мірою впливу на батька.
Докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник відповідач ОСОБА_2 адвокат Тодорова Л.М. у судовому засіданні надала пояснення, в яких зазначила, що суд першої інстанції не правомірно позбавив відповідача батьківських прав, підтримала доводи апеляційної скарги, та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
11 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6467/13-ц шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 було розірвано.
Позивачка, після розлучення із відповідачем, з дитиною залишилися жити разом, а згодом переїхали жити у квартиру батьків позивачки, по АДРЕСА_1 , де мешкають по теперішній час, що підтверджуються довідкою КП «ЖЕО-№1» від 07.11.2022 року та актом про проживання від 07.11.2022 року, наданими КП «ЖЕО-№ 1».
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02 вересня 2013 року у справі № 495/6468/13-ц було вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржником ОСОБА_9 , станом на 31.10.2022 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дні пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, яка становить 130063,46 грн.
З аналізу вказаного розрахунку вбачається, що відповідач, починаючи з березня 2018 року по теперішній час сплачував аліменти лише у жовтні 2020 року – 1986,02 гривень, у листопаді 2021 року у сумі 1061,40 гривень, у квітні 2022 року – 2794,72 гривень, у червні 2022 року — 5000 гривень.
Як вбачається із характеристики ОСОБА_4 , учня 8-А класу, наданої дирекцією Білгород-Дністровської ЗСО №3 04.11.2022 року, батько ОСОБА_8 , ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не спілкується із вчителями та класним керівником, не бере участі у батьківських зборах.
У висновку органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради № 02-29/979 від 26.05.2023 року, зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_10 , 2009 року народження.
27.02.2023 року на засіданні комісії з`ясовано думку неповнолітнього ОСОБА_10 , який повідомив, що батько не спілкується із ним, не з`являється на зустрічі, про які домовлялися напередодні, останній раз бачився із батьком приблизно у 2016-2017 році, останнім часом батько не телефонує, на його телефонні дзвінки не відповідає, із днем народження не вітає, подарунків не надсилає.
Питання про позбавлення батьківських прав розглядалося на комісіях 10.03.2023 р., 27.04.2023 р., 16.05.2023 року, та переносилося у зв`язку із неявкою ОСОБА_11 .
Відповідно до витягу з ЄРДР, номер кримінального провадження 12023166240000072, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 164 КК України, за ухилення від сплати аліментів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Колегія суддів зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про зміну способу стягнення аліментів, сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, апеляційний суд переглядає справу лише в частині задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Задовольняючи позов в частині позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утриманню сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Однак з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України Про охорону дитинства).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Із висновку № 02-29/979 від 26.05.2023 року слідує, що орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області прийняв рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина.

Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, даний висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який проводить відповідну перевірку щодо підстав для надання відповідного висновку. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками, вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наданий висновок органу опіки та піклування є однобічним, так як наданий висновок ґрунтується лише на доводах однієї сторони - позивача, матері дитини, наданих нею документів. 
В свою чергу, відповідач з цього приводу не був заслуханий, не вбачається, які міри приймалися для з`ясування доводів батька дитини. 
Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Враховуючи наведені норми закону та обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, має намір на відновлення відносин з дитиною.

Разом з тим, колегія суддів, з метою захисту інтересів малолітньої дитини, вважає необхідним попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду підлягаю скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ухваленням рішення про відмову у задоволені зазначених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тодорова Лілія Михайлівна, задовольнити частково.

       Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 вересня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

       У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовити.

       Попередити ОСОБА_2 про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
       Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.09.2024 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді                                                                                             В.А. Коновалова

В.В. Кострицький