КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4084/2024                                            

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            26 червня 2024 року                                                                          м. Київ
                                                                                                                        Справа № 759/1042/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 ,  на рішення  Святошинського  районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Твердохліб Ю.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,
встановив:
 
У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту. 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері ОСОБА_4 їй стало відомо про заповіт, написаний та підписаний начебто ОСОБА_4 в 2020 році.  Однак ще при житті її мати, будучи в пам`яті та розуміючи свої вчинки та діяння, 20.01.2017 року написала заповіт, в якому йшлось про те, що частина квартири , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних долях залишається в спадок їй та її рідному брату - ОСОБА_3 .  Позивачу  не відомо, звідки міг взятись заповіт від 20.01.2020 року за підписом померлої ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, що складається з 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до заповіту померла ОСОБА_4 заповідала все своє майно синові ОСОБА_3 .
Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, і дізналася, що ОСОБА_4 за життя склала заповіт на все своє майно, в тому числі на частку квартири, спадкоємцем якої став відповідач ОСОБА_3 .
Позивач вважала, що ОСОБА_4 протягом останніх років свого життя перебувала у надзвичайно важкому стані, через що страждала на фізичне захворювання і на психічний розлад, який істотно вплинув на усвідомлення значення своїх дій, отже не могла усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. Відповідач змусив їх матір ОСОБА_4 написати заповіт та зазначити його єдиним спадкоємцем її майна. 
Із урахування наведених обставин, позивач просила суд визнати недійним  складений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіт № 65895510, бланк № НОІ268352, дата посвідчення 29.05.2020 року, місце посвідчення - м. Київ,  Дванадцята київська державна нотаріальна контора, а також  стягнути з відповідача на свою користь судовий збір та витрати на правничу допомогу.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року п ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишенобез задоволення. 
 
Не погоджуючись з рішенням,  ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Єрмак О.В.,звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Вказує, що ознайомившись зі змістом рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалено за неповного з`ясування обставин. 
Наголошує, що суд першої інстанції не перевірив належним чином доводів позивача про те, що ще при житті мати позивача - ОСОБА_4 , будучи в пам`яті та розуміючи свої вчинки та діяння, 20.01.2017 року написала заповіт, в якому йшлося про те, що частина квартири у рівних долях залишається в спадок позивачу та відповідачу. Позивачу невідомо, звідки міг взятися заповіт від 29.05.2020 року начебто за підписом померлої ОСОБА_4 , яким саме чином важкохвора з порушенням зору ОСОБА_4 склала заповіт, якщо стан її здоров`я був нестабільний та сама по собі ОСОБА_4 потребувала постійного нагляду з боку своєї доньки -позивача. 
Фактична наявність іншого заповіту, відмінного від першого, за наявності встановлених підстав зміни, свідчить про певний тиск, якого зазнала спадкодавець ОСОБА_4 від відповідача.
Від  учасників справи не надходило відзиву на апеляційну скаргу. 
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  позивача та представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_4 розпорядилася належним їй майном на випадок смерті, склавши 29 травня 2020 року заповіт на користь своїх дітей: сина - ОСОБА_3 (відповідач) та    дочки - ОСОБА_1 (позивач), що свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_4 , спрямоване на передання належного їй на праві власності майна сторонам, у тому числі й в частині передачі 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 відповідачу, було вільним та відповідало її волі. Оспорюваний заповіт відповідає загальним вимогам щодо його форми і посвідчення. Позивач не довів обставин того, що ОСОБА_4 , складаючи оспорюваний заповіт, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, висновки відповідають обставинам справи та наявним  у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 23.12.1999 року (т. 1 а. с. 76).
ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 02.08.1979 року (т. 1 а. с. 76).
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19.03.2007 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_4 - 1/3 частина, ОСОБА_6 - 1/3 частина, ОСОБА_3 - 1/3 частина (т. 1 а. с. 25).
29 травня 2020 року ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заповіла : 
- ОСОБА_3 все рухоме та нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., Барський р-н, с. Червоне, земельну частку (пай) у розмірі 2 га 64 сотих в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться в с. Червоне Барського р-ну Вінницької обл., належну їй частку квартири АДРЕСА_2 , належні їй грошові внески; 
- ОСОБА_1 належну їй земельну частку (пай) у розмірі 2 га в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться в селі Орлівка Куликівського р-ну, Чернігівської обл. (т. 1 а. с. 67-68).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 01.11.2021 року (т. 1 а. с. 26).
 
Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вищевказаний заповіт є недійсним, оскільки її мати ОСОБА_4 на момент його складання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Відповідно до приписів ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Частинами 1-3 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. 
При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним і не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням сторони позивача ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.
Однак, у подальшому матеріали справи повернуті без виконання експертизи в зв`язку з несплатою за проведення вказаної експертизи.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За встановленими у справі обставинами ОСОБА_4 розпорядилася належним їй майном на випадок смерті, склавши 29.05.2020 року заповіт на користь своїх дітей: сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_1 , у тому числі й в частині передачі 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_3 . 
Зі змісту оспорюваного правочину встановлено, що при посвідчені заповіту було дотримано вимоги щодо його оформлення - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу складення. Заповіт містить відомості про встановлення особи, зміст розпорядження заповідача та про присутніх при складені заповіту свідків з проставленими такими особами своїх підписів. Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської нотаріальної контори Щербиною Я.О. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її мати ОСОБА_4 на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.
В апеляційній скарзі сторона позивача посилається на те, що суд першої інстанції не перевірив належним чином доводів позивача про те, що ще при житті ОСОБА_4 , будучи в пам`яті та розуміючи свої вчинки та діяння, 20.01.2017 року написала заповіт, в якому йшлося про те, що частина квартири у рівних долях залишається в спадок позивачу та відповідачу.  
Згідно з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), який міститься в матеріалах справи (т. 1 а. с. 30), 20.01.2017 року ОСОБА_4 склала заповіт № 60127115, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори. 
Частинами 2, 3 ст.1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
 
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17 зазначено, що аналіз ч. ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:
по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;
по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.
 
Отже, посилання позивача на те, що заповітом, складеним 20.01.2017 року, ОСОБА_4 заповіла 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 позивачу та відповідачу в рівних частках, не спростовують висновків суду, оскільки внаслідок складення ОСОБА_4 29 травня 2020 року нового заповіту, яким зазначену частину квартири остання заповіла відповідачу, відбулася втрата чинності попереднього заповіту.  
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із наданою судом першої інстанції правовою оцінкою встановлених у справі обставин, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права , а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 -  залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний тест постанови складено 24 жовтня 2024 року. 

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Рейнарт І.М.