КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/6722/24-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/15633/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
27 листопада 2024 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року у складі судді Осаулової А.А.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ТОВ «Енерго Збут Транс», у якому просила: 
- визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. №2/ос від 05 січня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 05 січня 2024 року; 
- стягнути з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 січня 2024 року по день ухвалення рішення, а також 50 000 грн моральної шкоди та судові витрати.
 
Позов обґрунтовано тим, що 25 червня 2021 року позивач була прийнята на роботу на посаду заступника головного бухгалтера до ТОВ «Енерго Збут Транс» згідно наказу (розпорядження) директора товариства Чайковського Р.І. № 25/ос від 24 червня 2021 року. Наказом директора № 70/ос від 02 серпня 2021 року її переведено з 03 серпня 2021 року на посаду головного бухгалтера, а також за наказом директора № 50/ос від 09 липня 2021 року доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою помічник директора з кадрових питань без увільнення від основної роботи.
 
Наказом т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О.В. № 39/ос від 09 вересня 2022 року позивач була звільнена із займаної посади головного бухгалтера з 09 вересня 2022 року у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, а саме п. п. 1 п. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 3 гл. 1 розд. VI Антикорупційної програми ТОВ «Енерго Збут Транс», що призвело до втрати довіри керівником товариства до головного бухгалтера. 
 
Вказаний наказ про звільнення було оскаржено до суду і рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/26467/22-ц від 13 лютого 2023 року визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. В. № 39/ос від 09 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 10 вересня 2022 року. Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2022 року по 13 лютого 2023 року, а саме 512 575 грн 80 коп та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. На дату подання позову рішення суду у вказаній справі оскаржувалось у апеляційному порядку. 
 
Як вказує позивачка, вона не подавала рішення суду про поновлення її на роботі до примусового виконання ні до органів державної виконавчої служби, ні до приватного виконавця, ні до самого ТОВ «Енерго Збут Транс». Про винесення наказу про поновлення позивача на роботі їй відомо не було, його копію вона не отримувала. 
 
Однак, 20 січня 2024 року засобами поштового зв`язку позивач отримала копію наказу генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. №2/ос від 05 січня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » згідно пункту 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місці поспіль на підставі відповідних доповідної записки та актів про відсутність. 
 
Так, останнім днем роботи ОСОБА_1 було 09 вересня 2022 року, а рішення про поновлення її на роботі ухвалено 13 лютого 2023 року, але не пред`являлось позивачем до виконання. Крім того, у період з 05 січня 2024 року по 12 січня 2024 року позивачка перебувала на лікарняному. 
 
Також, позивачка вказує, що вона є одинокою матір`ю, оскільки має малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку вона виховує і утримує самостійно, а тому, на неї розповсюджуються гарантії для жінок, встановлені ст. 184 КЗпП України. 
 
З огляду на незаконність звільнення, має бути скасовано відповідний наказ, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачу внаслідок незаконних дій роботодавця заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 50 000 грн. Сукупність вказаних обставин стали підставою для звернення до суду з даним позовом. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року просить скасувати його та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що наказ про звільнення був оскаржений до суду та за наслідками розгляду справи №757/26467/22-ц рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року задоволено позов до ТОВ «Енерго Збут Транс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. № 39/ос від 09 вересня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено позивачку - ОСОБА_3 на роботі на посаді головного бухгалтера ТОВ «Енерго Збут Транс» з 10 вересня 2022 року. Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2022 року по 13 лютого 2023    року, а саме 512 575 грн. Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь держави судовий збір у розмірі 6 168 грн. На теперішній час справа перебуває на розгляді у Верховному Суді.
 
Скаржниця посилається на те, що коли був винесений наказ про поновлення її на роботі їй нічого невідомо, оскільки наказ не був доведений до її відома, через що з часу такого поновлення у неї не виникло обов`язку бути присутньою па робочому місці та виконувати посадові та трудові обов`язки.
 
Звертає увагу суду на те, що в період з 05 січня 2024 року по 12 січня 2024 року перебувала на лікарняному, в зв`язку з чим відповідач не мав права її звільняти з роботи.
 
Зазначає, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ то роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
 
Вважає, що висновок суду першої інстанції стосовно нікчемності наказу про поновлення іі на роботі та наказу про її звільнення з роботи  є неправильним з огляду на відсутність у трудовому законодавстві поняття «нікчемності» наказів роботодавця. Таке поняття притаманне правочинам та застосовується в цивільних правовідносинах у разі недотримання сторонами вимог нікому при їх укладенні. Зазначений у рішенні суду висновок про нікчемність оскаржуваного нею в позовній заяві наказу про звільнення її з роботи суперечить нормам матеріального права за відсутності взагалі такого визначення в КЗпП України. Цей наказ після ухваленого Шевченківським районним судом міста Києва 09 липня 2024 року рішення залишається чинним, не скасований роботодавцем, а також не визнаний незаконним у судовому порядку. Тому висновок суду першої інстанції про нікчемність наказів відповідача не відповідає обставинам справи, так як у трудовій книжці позивачки в електронній формі записи про ці накази залишаються незмінними.
 
В судовому засіданні ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Слободяник І.П. в інтересах ТОВ «Енерго Збут Транс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного. 
 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.
 
Зі справи убачається, що 25 червня 2021 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду заступника головного бухгалтера ТОВ "Енерго Збут Транс" згідно наказу (розпорядження) директора товариства Чайковського Р.І. № 25/ос від 24 червня 2021 року (а.с. 24).
 
Наказом директора № 70/ос від 02 серпня 2021 року з 03 серпня 2021 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного бухгалтера (а.с. 25).
 
Наказом т.в.о. генерального директора ТОВ "Енерго Збут Транс" Середи О.В. № 39/ос від 09 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 " на підставі пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі акту службового розслідування від 26 серпня 2022 року № 190 позивачку звільнено із займаної посади головного бухгалтера з 09 вересня 2022 року у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, а саме п. п. 1 п. 1 ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції" та п. 3 гл. 1 розд. VI Антикорупційної програми ТОВ "Енерго Збут Транс", що призвело до втрати довір`я керівником товариства до головного бухгалтера (а.с. 26). 
 
Встановлено, що ОСОБА_1 наказ від 09 вересня 2022 року оскаржила у судовому порядку й за результатами розгляду справи рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року у справі № 757/26467/22-ц, визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора ТОВ "Енерго Збут Транс" Середи О.В. № 39/ос від 09 вересня 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТОВ "Енерго Збут Транс" з 10 вересня 2022 року. Стягнуто з ТОВ "Енерго Збут Транс" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2022 року по 13 лютого 2023 року, а саме 512 575 грн 80 коп. Стягнуто з ТОВ "Енерго Збут Транс" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, про що зазначається у самому рішенні та узгоджується з нормами п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України (а.с. 72).
 
Наказом генерального директора ТОВ "Енерго Збут Транс" Середи О. від 05 січня 2024 року № 2/ос "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивача звільнено 05 січня 2024 року через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місці поспіль, згідно з пунктом 8-3 частини 1 стаття 36 КЗпП України (Підстави: доповідна записка заступника генерального директора - директора з юридичних питань Колєва Р.Г., помічника Генерального директора із організації праці та кадрових питань Журавльової А.М. від 05 січня 2024 року № 13, Акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 та інформації про причини її відсутності від 14 лютого 2023 року до 05 січня 2024 року за № № 1-234 (а.с. 75).
 
Вказаний наказ було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 05 січня 2024 року (а.с. 76-77).
 
З доповідної записки заступника генерального директора - директора з юридичних питань Колєва Р.Г., помічника Генерального директора із організації праці та кадрових питань Алли Журавльової від 05 січня 2024 року № 13 про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 14 лютого 2023 року до 05 січня 2024 року та інформації про причини такої відсутності, а також відповідні акти за період з 14 лютого 2023 року по 22 вересня 2023 року (а.с. 75 на звороті, 78-91).
 
Наказом від 14 лютого 2023 року № 8/ос "Про поновлення на роботі" ОСОБА_1 поновлена на посаді головного бухгалтера ТОВ "Енерго Збут Транс" (а.с. 106, 158 на звороті). 
 
Даний наказ було надіслано позивачці засобами поштового зв`язку 15 лютого 2023 року за адресою: 01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, 39-А, кімн. 10, проте лист було повернуто у зв`язку із закінченням строків зберігання (а.с. 106, 160). 
 
Разом з наказом про поновлення на роботі направлявся також позивачці й лист про надання реквізитів № 186 від 15 лютого 2023 року для виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць відповідно до рішення Печерського районного суду                             м. Києва від 13 лютого 2023 року у справі № 757/26467/22-ц (а.с. 106, 158).
 
01 березня 2023 року рекомендований лист з копією наказу було надіслано повторно засобами пошитого зв`язку та на електронну адресу (а.с. 106, 159).
 
Між тим, постановою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 757/26467/22-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 73-74).
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з підстав недоведеності  заявлених по справі вимог.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Як визначено п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
 
Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).
 
У випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом чотирьох місяців інформував роботодавця про причини своєї відсутності.
 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
ОСОБА_1 оскаржуючи наказ від 05 січня 2024 року про її звільнення на підставі                    п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у відповідності до якого підставою припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
 
Між тим матеріали справи не містять доказів, що позивачка приступила до виконання своїх обов`язків з часу винесення наказу від 14 лютого 2023 року № 8/ос "Про поновлення на роботі". 
 
На підтвердження указаних обставин відповідачем долучено акти про її відсутність у робочі дні протягом робочого часу з 14 лютого 2023 року по 22 вересня 2023 року, тобто більш 7 місяців.
 
Як установлено, наказ про поновлення на роботі від 14 лютого 2023 року направлявся позивачці рекомендованим поштовим відправленням та на її електронну пошту і про ознайомлення з яким остання не заперечувала.
 
А тому посилання апеляційної скарги про те, що позивачці не було відомо про наказ щодо поновлення її на роботі є безпідставним, оскільки остання була присутня під час проголошення рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року, яким її поновлено на посаді головного бухгалтера ТОВ "Енерго Збут Транс" з                            10 вересня 2022 року й рішення суду  в  частині поновлення  на роботі  підлягало негайному виконанню а.с. 72).
 
Отже, позивачка була обізнана про поновлення її на роботі, проте  не приступила до  виконання трудових обовязків та не надала  поважних доказів щодо її відсутності на роботі протягом тривалого періоду часу.
 
      Згідно положень п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає  негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу  роботу працівника.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про  неправомірність наказу про поновлення її на роботі  з підстав того, що вона особисто не подавала рішення суду про поновлення на роботі для  примусового виконання ні до самого товариства ні до органів  виконавчої служби чи приватного виконавця.
 
Нині діючий процесуальний закон, який підлягає  застосуванню під час вирішення судом спору про поновлення на роботі покладає на  роботодавця обов`язок негайного виконання рішення суду про поновлення особи на роботі у відсутність факту її особистого звернення   з відповідною заявою про це щодо  добровільного чи примусового виконання. 
 
З викладеного слідує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача не було достовірної інформації про причини відсутності ОСОБА_1 на роботі з дати її поновлення - 14 лютого 2023 року по 05 січня 2024 року, що охоплює відсутність позивачки більш як 4 місяці поспіль, що передували даті її звільнення.
 
Протягом всього  періоду зазначеного часу  позивачка, обіймаючи посаду головного бухгалтера,  не зверталася до роботодавця та жодним чином не повідомляла про себе, а у відповідача була відсутня інформація  про причини такої відсутності.
 
Апеляційний суд зауважує, що доказів протилежного стороною позивача не надано.
 
Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
У районного суду були відсутні підстави вносити зміни до наказу про звільнення позивачки з роботи у зв`язку з перебуванням її у день припинення трудового договору  на лікарняному. 
 
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано  зазначено, що долучена до справи інформаційна довідка з електронної системи охорони здоров`я свідчить, що  05 січня 2024 року видано медичний висновок № АН6Н-МЕТ7-6АММ-ВЗЕТ про тимчасову непрацездатність через догляд за хворою дитиною.
 
Проте, у вказаній інформаційній довідці не зазначається ні прізвища особи, якій було видано дану довідку, ні прізвища дитини, за якою здійснюється догляд. 
 
Долучений до суду апеляційної інстанції витяг з електронного реєстру листків непрацездатності від 29 липня 2024 року апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки районним судом не надавалася оцінка вказаному доказу й поважних  причин його не подання позивачка не вказала.
 
На час вирішення спору  у матеріалах справи були відсутні належні та допустимі докази на підтвердження видачі ТОВ  «Енерго Збут Транс» наказу про   припинення з ОСОБА_1 трудового договору в період перебування позивачки на листку непрацездатності.
 
Та обставина, що  відповідачем  згідно наказу №14/ос від 07 травня 2024 року внесено зміни до наказу № 2/0с від 05 січня 2024 року в частині дати звільнення  позивачки з 05 січня 2024 року на 15 січня 2024року, з урахуванням викладеного, не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.
 
Безпідставними, необґрунтованими апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем положень ст.184 КЗпП України й видачу наказу про звільнення ОСОБА_1   без урахування  наявності у неї малолітньої дитини, яку виховує самостійно та є одинокою матір`ю.
 
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від  06 листопада 1992 року одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.
 
При цьому, апеляційний суд ураховує, що згідно долученої до справи копії рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2014року у справі № 757/21638/14-ц шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 хоча і розірвано, проте дані свідоцтва про народження дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2   (а.с.39) свідчать про те, що  після розірвання шлюбу ОСОБА_1 поновила сімейні відносини з колишнім чоловіком та народила їх спільну дитину.
 
Твердження апеляційної скарги про виховання й утримання позивачкою малолітньої дитини самостійно, без допомоги батька дитини, носять голослівний характер, остільки нічим не підтверджені.  
 
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 8-3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а саме "відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль" в період з 14 лютого 2023 року по 05 січня 2024 року в даному випадку є доведеним та обґрунтованим.
 
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для зміни або скасування постановленого судом першої інстанції рішення за наведених в апеляційній скарзі підстав.
 
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: