Номер провадження: 22-ц/813/4362/24 
Справа № 509/1829/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.10.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора, поновлення реєстрації, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, 

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2023 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, ґякий в подальшому збільшила та остаточно просила суд:
- визнати недійсним односторонній правочин ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) щодо поділу земельної ділянки, площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , здійснений у формі його заяви від 07.02.2023 року до державного реєстратора про поділ земельної ділянки ; 
- скасувати рішення Державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66508242 від 22.02.2023 року та індексний номер 66507056 від 22.02.2023 року та вчинену ним же на підставі своїх рішень державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151237, та на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га. , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151238; державну реєстрацію від 16.02.2023 року в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, та земельної ділянки кадастровий номер 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га., розташовані за адресою. : АДРЕСА_1 , з припиненням прав власності ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки;
- поновити реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2213 га, яка була зареєстрована за кадастровим номером 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району ; 
- визнати земельну ділянку площею 0,2213 га, що мала кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , поділивши земельну ділянку з визначенням часток співвласників в праві спільної сумісної власності рівними – по 1/2 частці, припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.
Позов мотивований тим, що з 1995 року, позивачка проживала з відповідачем однією сім`єю в незареєстрованому шлюбі, а з 23.08.2003 року по 16.08.2022 року перебувала у шлюбі з ним, в якому народилось 3 дітей % ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та який був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 12.07.2022 р.
Так, 30 грудня 2011 року, під час перебування сторін в офіційному шлюбі, на підставі рішення Сухолиманської сільської ради від 05.11.2009 року № 292/4 про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки, ОСОБА_1 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 512370001003361.
Оскільки земельна ділянка набута одним із подружжя під час шлюбу, то є спільною сумісною власністю подружжя з підстав, передбачених ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції Закону України від 11.01.2011 року № 2913-VI), а отже, відповідач, без згоди позивачки (дружини) та всупереч її інтересам розпорядився вказаною земельною ділянкою, здійснивши її поділ на дві окремі ділянки, шляхом подання заяви від 07.02.2023 року державному реєстратору.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора, поновлення реєстрації, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності — задоволено частково.
Визнано недійсним односторонній правочин ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) щодо поділу земельної ділянки, площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , здійснений у формі його заяви від 07.02.2023 року до державного реєстратора про поділ земельної ділянки ;
Скасовано Рішення Державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. про :
а) державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66508242 від 22.02.2023 року та індексний номер 66507056 від 22.02.2023 року і вчинену ним же на підставі своїх рішень державну реєстрацію прав ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на земельну ділянку кадастровий номер : 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151237, та на земельну ділянку кадастровий номер : 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151238 ;
б) державну реєстрацію від 16.02.2023 року в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер : 5123784200:02:002:0727, площею 0,0702 га, та земельної ділянки кадастровий номер : 5123784200:02:002:0728, площею 0,1511 га, розташовані за адресою : АДРЕСА_1 , з припиненням прав власності ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на вказані земельні ділянки ;
Визнано земельну ділянку площею 0,2213 га, що мала кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на підставі Державного акту серії ЯЛ № 511087 від 03.10.2011 р. про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) ;
Визнано за ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ;
Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в загальному розмірі 22110,40 грн. ;
В задоволенні решти позову – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять суд: 
-  ОСОБА_1 : рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року скасувати та ухвалите нове судове рішення яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
-  ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 : рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2213 га, яка була зареєстрована за кадастровим номером 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району» скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким зазначену вимогу задовольнити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши учасників справи, які були присутні у судовому засіданні, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Котика Федіра Івановича задовольнити частково,виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частково задовольняючи позов:
- визнаючи недійсним односторонній правочин ОСОБА_1 щодо поділу земельної ділянки, площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , здійснений у формі його заяви від 07.02.2023 року до державного реєстратора про поділ земельної ділянки; скасовуючи рішення Державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. про :
- державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66508242 від 22.02.2023 року та індексний номер 66507056 від 22.02.2023 року і вчинену ним же на підставі своїх рішень державну реєстрацію прав ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку кадастровий номер: 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151237, та на земельну ділянку кадастровий номер: 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151238 ;
- державну реєстрацію від 16.02.2023 року в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер: 5123784200:02:002:0727, площею 0,0702 га, та земельної ділянки кадастровий номер: 5123784200:02:002:0728, площею 0,1511 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з припиненням прав власності ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на вказані земельні ділянки ;
- визнаючи земельну ділянку площею 0,2213 га, що мала кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на підставі Державного акту серії ЯЛ № 511087 від 03.10.2011 р. про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1 );
- визнаючи за ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,
- та відмовляючи у вимозі про поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2213 га, яка була зареєстрована за кадастровим номером 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району»,
суд першої інстанції виходив з того, що:
- право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації Державного акту про право власності на землю 30.12.2011 року, тобто в період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 та на час дії частини п?ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об?єктів права спільної сумісної власності подружжя» - така земельна ділянка належить до об?єктів спільної сумісної власності подружжя, тобто позивачки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ;
- реєстрація права власності на земельну ділянку, яка відбулась 22.10.2022 року - не змінює дати виникнення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, якою є 30 грудня 2011 року, а поділ земельної ділянки, який має своїм наслідком припинення прав власності на одну земельну ділянку та виникнення прав власності на дві окремі земельні ділянки - є однією з юридичних форм розпорядження майном;
- поділ земельної ділянки вчинено без згоди співвласника земельної ділянки (позивачки по справі), та всупереч її законним правам та інтересам, внаслідок чого вчинений відповідачем правочин поділу земельної ділянки є неправомірним, а тому реєстрація двох новоутворених земельних ділянок підлягає скасуванню, а реєстрація попередньої земельної ділянки – відновленню;
- заявлений позивачкою спосіб захисту у виді скасування всіх реєстраційних дій як наслідку поділу земельної ділянки, поновлення прав на поділену земельну ділянку, та визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку (поновлену) з визначенням рівності часток у праві власності на неї є таким, що відповідає вимогам закону та є ефективним для захисту порушених прав позивачки.
- суд не віднесено до органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а тому до компетенції суду не входить внесення записів, їх поновлення чи внесення до них змін у Державному реєстрі прав, у суду відсутній доступ до програмних засобів ведення записів у Державному реєстрі прав;
- у випадку задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірну земельну ділянку і набрання законної сили рішенням суду – позивачці, при бажанні поновлення попереднього запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку - необхідно звернутися з відповідною заявою до державного реєстратора. У державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.
Колегія суддів у повній мірі не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, що:
- сторони перебували в офіційному шлюбі з 23.08.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 виданого повторно 09.09.2011 року, який був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 12.07.2022 року, яке набрало законної сили 16.08.2022 року, та в якому народились діти : ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 15-18,37); 
- на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.06.2003 року, в період спільного проживання сторін без офіційної реєстрації шлюбу, за ціною 1510 грн. відповідач ОСОБА_1 придбав незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 та складався в цілому з одного незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 36%, розташованого на земельній ділянці Державної власності розміром 0,14 га.(т. 1 а.с. 14);
- згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 29.05.2023 року, на земельній ділянці площею 0,2213 га за адресою АДРЕСА_1 - розташовані три житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами (т. 2 а.с. 47-56); 
- право власності на вказані будівлі в Державному реєстрі речових прав на сьогодні (на час розгляду справи в районному суді) не зареєстровано, як і не було зареєстровано до 31.12.2013 року у відповідному органі реєстрації нерухомого майна (т. 1 а.с. 24-28);
- рішенням Сухолиманської сільської ради № 292/4 від 05.11.2009 року передано безкоштовно у приватну власність відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,221 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т. 1 а.с. 19); 
- на підставі вказаного рішення ОСОБА_1 видано Державний акт серії ЯЛ №511087 від 30 грудня 2011 року про право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512370001003361 (т.1 а.с. 20-23,159-161); 
- на підставі заяв ОСОБА_1 від 07.02.2023 року про поділ земельної ділянки державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. 20.02.2023 року на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66508242 від 22.02.2023 року та рішення індексний номер 66507056 від 22.02.2023 року, зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2695353151237, та на земельну ділянку кадастровий номер 5123784200:02:002:0728 площею 0,1511 га. відповідно (т. 1 а.с. 141-152); 
- за даними Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 5123784200:02:002:0727 площею 0,0702 га та земельна ділянка з кадастровим номером 5123784200:02:002:0728 площею 0,0,1511 га , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відділом № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 16.02.2023 року (т. 1 а.с. 163-255).
Колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права. 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 року), суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
У п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» зазначено, що міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення – може бути різною в залежності від характеру рішення, а сам такий обов`язок суду не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Згідно з ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, а інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу – сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір – є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Тобто право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні.
У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України – спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності – є спільною сумісною власністю. 
Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 61 СК України передбачено – об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї.
Згідно із ст. 68 СК України – розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя – частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна – суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.
Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об?єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011 р. - статтю 61 СК було доповнено частиною п?ятою, згідно якої об?єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012 року - частину п?яту статті 61 СК України було виключено, в той час, як Сімейний кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
З урахуванням наведених змін до СК України вбачається, що правовий режим приватизованих об`єктів житлового та земельного фонду змінювався.
При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, житло та/чи земельна ділянка, набуті одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового та/чи земельного фонду - визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.
Встановивши, що:
- сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2003 року до 16.08.2022 року;
- 26.06.2023 року ОСОБА_1 придбав незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 та складався в цілому з одного незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 36%, розташованого на земельній ділянці Державної власності розміром 0,14 га. і у п. 1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.06.2003 року (реєстр. № 3125) незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 36%, яким передбачено, що об`єкт продажу розташований на земельній ділянці Державної власності розміром 0,14 га і сторонам (продавцю ОСОБА_11 та покупцю ОСОБА_1 ) роз`яснено зміст ст. 120 ЗК України;
- 30.12.2011 року ОСОБА_1 на підставі рішення Сухолиманської сільської ради № 292/4 від 05.11.2009 року видано Державний акт серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку площею 0,2213 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 
- на час розгляду справи в суді на спірній земельній ділянці знаходяться три житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами, право власності на які в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані, суд першої інстанції набув обгрунтованих висновків про те, що:
- право власності чи право користування земельною ділянкою в розумінні ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції чинній на час переходу права власності до ОСОБА_1 на незакінчену будівництвом будівлю готовністю 36% (26.06.2003 року), не виникало з підстав укладення правочину щодо об`єкту нерухомого майна, а виникнення такого права пов`язувалось виключно з рядом додаткових юридичних фактів;
- на час набуття ОСОБА_1 права власності на незакінчену будівництвом будівлю готовністю 36%, земельна ділянка, на якій знаходився даний житловий будинок загальною площею 0,14 га. перебувала у Державній власності, що зазначено також у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 26.06.2003 року;
- право власності відповідача на спірну земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації Державного акту про право власності на землю 30.12.2011 року, тобто в період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та на час дії частини п?ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об?єктів права спільної сумісної власності подружжя» - така земельна ділянка належить до об?єктів спільної сумісної власності подружжя, тобто позивачки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ;
- виникнення спільної сумісної власності подружжя на приватизовану під час шлюбу земельну ділянку у відповідності до ч. 5 ст. 61 СК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин - не пов`язувалось ні з правом користування земельною ділянкою, ні з наявністю на ній об`єктів нерухомого майна, а перебування земельної ділянки в користуванні громадян чи відсутність такого користування визначали лише правові підставі та порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадян (п.п. «а», «б» частини 3 ст. 116 ЗК, ст.ст.118,121 ЗК);
- втрата державного акту на право власності на земельну ділянку - не призводить до втрати права власності на неї, а реєстрація 24.10.2022 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку площею 0,2213 га кадастровий номер: 5123784200:02:002:0378 - здійснена на ім`я відповідача на підставі поданих для державної реєстрації документів, а саме, державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 511087, виданого 30.12.2011 року відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, який втрачено;
- реєстрація права власності на земельну ділянку, яка відбулась 22.10.2022 року - не змінює дати виникнення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, якою є 30 грудня 2011 року, а поділ земельної ділянки, який має своїм наслідком припинення прав власності на одну земельну ділянку та виникнення прав власності на дві окремі земельні ділянки - є однією з юридичних форм розпорядження майном;
- поділ ОСОБА_1 земельної ділянки вчинений на дві самостійні без згоди співвласника земельної ділянки (позивачки по справі), та всупереч її законним правам та інтересам є неправомірним, а тому реєстрація двох новоутворених земельних ділянок підлягає скасуванню, а реєстрація попередньої земельної ділянки – відновленню
- майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.
Дані висновки суду першої інстанції засновані на законодавстві, підтверджені релевантною судовою практикою у висновках Верховного Суду у справах, на які послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні та відповідають встановленим у справі обставинам і дослідженим доказам.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
Між тим набувши обґрунтованих висновків про задоволення позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора, поділ спільного сумісного майна подружжя з визнанням права власності за позивачем на частину земельної ділянки загальною площею 0,2213 га. за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції разом з тим відмовив у вимозі про поновлення реєстрацію в Державному земельному кадастрі цієї земельної ділянки, вказавши, що до компетенції суду не входить внесення записів, їх поновлення чи внесення до них змін у Державному реєстрі прав, у суду відсутній доступ до програмних засобів ведення записів у Державному реєстрі прав і що у випадку задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірну земельну ділянку і набрання законної сили рішенням суду – позивачці, при бажанні поновлення попереднього запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку - необхідно звернутися з відповідною заявою до державного реєстратора. У державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. При цьому суд послався на ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та п. п. 46, 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 року. 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Предметом спору є земельна ділянка за адресою:  АДРЕСА_1 загальною площею 0,2213 га., якій присвоєний первісний кадастровий номер 5123784200:02:002:0378, і яка була в подальшому поділена на дві самостійні: площею 0,0702 га. з кадастровим номером 5123784200:02:002:0727 та площею 0,1511 га. з кадастровим номером 5123784200:02:002:0728.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр»:
- державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж ;
- державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру;
- кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування
Поземельна книга належить до документів Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення (частина перша статті 18 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у вказаній редакції Закону).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Згідно з частиною десятою статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у цій же редакції Закону державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.
Частиною п`ятою статті 37 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у цій же редакції Закону визначено, що виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.
Відповідно до порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051:
- цей Порядок визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру (п.1);
- ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр (п. 4);
- запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду (п. 60);
- скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів/ініціала власного імені Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються:
1) в електронній (цифровій) формі - кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора;
2) у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою (п. 61).
Таким чином саме до повноважень Держгеокадастру належить здійснення державної реєстрації земельних ділянок та скасування такої реєстрації, у тому числі скасування запису у Поземельній книзі на підставі рішення суду.
На відміну від Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 року, Порядок ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 не містить чіткого визначення процедури автоматичного поновлення записів про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована.
Тому відмова у позовній вимозі про поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки може призвести до необхідності повторного звернення до суду для відновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною плалощею 0,2213 га.
Даних обставин суд першої інстанції не врахував і помилково відмовив у задоволенні вимоги про поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки.
Тому апеляційна скарга в інтересах ОСОБА_7 підлягає часковому задовленню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про поновлення реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення даної вимоги. В інший частині рішення суду підлягає залишенню без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 –задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року в частині відмовити у задоволенні позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині поновлення реєстрації – задовольнити.
Поновити реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2213 га, яка була зареєстрована за кадастровим номером 5123784200:02:002:0378, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ЯЛ №511087 про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №512370001003361 Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району». 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 15.10.2024 року.

Головуючий:                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                 А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова
,