Справа № 159/6925/23 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/902/24  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
07 жовтня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В.,Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  за апеляційною скаргою відповідача  ОСОБА_1  на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі – АТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08.10.2018 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
При підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
Позивач зазначав, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, тоді як відповідач свої зобов`язання по кредитному договору перед позивачем не виконав, внаслідок чого у позичальника перед позикодавцем виник борг, сума якого станом на 31 жовтня 2023 року склала 53480,28 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 41839,96 грн; заборгованість за простроченими відсотками – 11640,32 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н  від 08.10.2018 року в розмірі 53480,28 грн та судові витрати по справі в сумі 2684,00 грн.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 жовтня 2018 року в розмірі 53480 грн 28 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати по справі в сумі 2684 грн 00 коп.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вказував, що позивачем борг нараховано йому на суму, яку він не отримував, оскільки 27.01.2023 року невідома особа без його відома зняла з його рахунку двома платежами кошти на загальну суму 44000 грн та перераховано на юридичну фірму, з якою в нього жодних відносин не було. Він одразу у зв`язку з крадіжкою його грошових коштів звернувся до банку, а також до правоохоронних органів. Відповідно до інформації правоохоронних органів, вказана фірма часто фігурує у справах про незаконне заволодіння коштами клієнтів банків. Оскільки він нікому не розголошував свої конфіденційні дані, а шахраї викрали з його рахунку кошти, то просив скасувати рішення суду про стягнення з нього кредитної заборгованості та у задоволенні позову банку відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказував, що оскільки операція щодо переказу коштів була здійснена із використання реквізитів платіжної картки, у тому числі номеру карти, ПІН-коду, CVV-коду, які відомі тільки власнику картки, банк не повинен нести відповідальності за дану операцію.  Наголошував, що саме відповідач повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, оскільки у Приватбанку існує доволі надійна систему захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних самим клієнтом неможливо отримати доступ до рахунку. Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Враховуючи те, що всі авторизації здійснені коректно, саме відповідач надав доступ третім особам до свого рахунку. Доказів про втрату телефонного номеру до суду не надано.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справу розглянуто в апеляційному суді у відповідності до вимог ст.369 ЦПК України, як малозначну, без виклику учасників справи.
Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та достовірних доказів чи інших обставин, які б свідчили про те, що банк діяв всупереч закону або повинен був діяти чи реагувати інакше, відповідачем не надано. Суд дійшов висновку, що відповідач сам розголосив відповідну інформацію, яка дала можливість третім особам зняти з його рахунку кошти.
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 жовтня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, що підтверджується письмовою анкетою-заявою, підписаною уповноваженою банком особою та ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» в межах кредитного договору № б/н ОСОБА_1 отримував дві кредитні карти «Універсальна COLD»: 08.10.2018 року за № 5168742226343113 із строком дії до 05/22; 27.01.2023 року - за № 5363542091138975 строком дії до 11/26.
Із довідки позивача від 01.11.2023 року вбачається, що кредитний ліміт відповідачу по даному кредитному договору неодноразово змінювався і 23.01.2023 року був збільшений до 44000 грн, а 01.06.2023 року був зменшений до 0,00 грн.
Отримання відповідачем кредитних коштів в сумі 40 грн після відкриття рахунку 11.11.2018 та рух по рахунку підтверджується випискою по рахунку за період з 11.10.2018 року по 12.07.2021 року, з якого вбачається, що відповідач фактично карткою не користувався, оскільки видно лише нарахування процентів та списання невеликих сум в межах 20 грн щомісячно за користування кредитним лімітом з іншої його картки (а.с.10-11). І в період з 12.07.2021 по день несанкціонованого зняття коштів – 27.01.2023 руху коштів за вказаним рахунком ОСОБА_1 взагалі не відбувалось. І лише в цей день невідомими особами було знято з рахунку відповідача двома переказами по 34800 грн та 9200 грн кошти на загальну суму 44000 грн на рахунок фірми Miller за юридичні послуги.
Проте, відповідачем заперечується факт будь-яких відносин із зазначеною фірмою, а протилежне в суді позивачем не підтверджено.
Позивачем стверджується, що позичальником протягом дії кредитного договору порушувалися його умови: не сплачувалися вчасно відсотки за користування кредитом та чергові погашення кредиту, у зв`язку з чим, згідно з наданим банком розрахунку, за кредитним договором № б/н від 08.10.2018 року, станом на 31.10.2023 року, утворилась заборгованість у розмірі 53480,28 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 41839,96 грн та за простроченими відсотками –11640,32 грн.
Проте, із відзиву на позов убачається, що відповідач ОСОБА_1 , не заперечуючи факту укладення кредитного договору з АТ КБ «Приватбанк» шляхом отримання кредитної картки в жовтні 2018 року,заперечує, що ним особисто 27 січня 2023 року невідомим особам було здійснено переказ коштів на загальну суму 44000 грн з його рахунку № НОМЕР_1 .
На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду витяг з ЄРДР від 28.01.2023 року, з якого слідує, що 28 січня 2023 року внесено відомості до ЄРДР № 12023030550000145 з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 185 КК України про те, що 27.01.2023 року в період з 19:06 по 19:07 год. невстановлена особа таємно, у період воєнного стану, за невідомих обставин, без будь-якого підтвердження, здійснивши платежі, викрала кошти з банківської картки АТ КБ «Приватбанк» «Універсальна» № 5363542091138975, чим спричинила ОСОБА_1 майнової шкоди на загальну суму 44000 грн. 
Постановою слідчого Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 28 січня 2023 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 12023030550000145.
При цьому, позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог надано суду докази щодо проведення службової перевірки на встановлення обставин зняття коштів 27.01.2023 року з кредитної картки № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 в загальній сумі 44000 грн (а.с.6-9 т.2). 
Зі змісту висновку цього службового розслідування вбачається, що з 07.10.2022 клієнт ОСОБА_1 для входу в акаунт Приват24 користувався одним пристроєм – 220333QNY| REDMI. Однак за період з 22.01.2023 по 27.01.2023 виявлено входження в даний акаунт з інших пристроїв, з міст Вінниця, Київ, Рівне. 27 січня 2023 року в момент списання грошових коштів банком зафіксовано входження майже одночасно з двох пристроів без зміни логіну і паролю. 
Разом з тим, службовим розслідуванням банку констатовано, що кошти з карти ОСОБА_1 були зараховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 , яка того ж дня кошти перевела на свій рахунок і вивела на інші картки в різних банках. Банком встановлено, що на рахунок цієї ж особи було списано кошти з рахунків інших семи клієнтів. Зазначено, що 10.04.2023 року вона внесена в список обмежень банківського обслуговування по кодифікатору 1.41 «шахраї в електронних операціях». Також встановлено, що переведені на різні рахунки кошти знімалися в банкоматах м. Кам`янське, Кривому Розі Дніпропетровської області, м. Ніжині Чергігівської області та в м. Києві.
Проте, банком зроблено висновок, що входи в акаунт Приват24 клієнта ОСОБА_1 відбулися з іншого пристрою, що неможливо зробити без володіння конфіденційною інформацією щодо логіну і паролю для входу в акаунт. Тобто, банк вважає, що зняття грошових коштів у загальній сумі 44000 грн з кредитної картки № НОМЕР_1 відповідача стало можливим внаслідок розголошення клієнтом конфіденційної інформації щодо логіну та паролю входу в акаунт "Приват24".
Однак, крім припущень, висловлених працівниками банку, жодних прямих доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 особисто якимось чином передав іншим особам або сприяв передачі відповідної конфіденційної інформації, позивачем суду не надано.
Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
За змістом ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Згідно з пунктами 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку.
Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 в несанкціонованому знятті коштів з його рахунку третіми особами. Висновок суду про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 вказаної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору передбачено обов`язок відповідача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що дає можливість задоволення позову про стягнення з нього на користь банку спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки суду не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що судом першої інстанції встановлено факт негайного звернення відповідача до банку про незаконність транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування цих транзакцій.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтовані під час судового розгляду справи.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабшою» стороною у таких цивільних відносинах, оскільки правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог».
При вирішенні спору суд першої інстанції не взяв до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, а також від ».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, від 29 березня 2024 року у справі №456/4026/21 та від 11 вересня 2024 року у справі №753/12781/23.
Суд апеляційної інстанції, урахувавши наведені вище норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, виходить з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які би безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв доступу до відомостей по кредитній картці, його особовому рахунку, акаунту чи мобільному додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала би змогу ініціювати платіжні операції 27 січня 2023 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на суму 44000 грн.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частинами 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову. 
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Також в порядку ст. 141 ЦПК України слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4026 грн.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя

Судді: