ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9405/24 Справа № 932/17485/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дараган Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів — Макарова М.О., Пищиди М.М.
секретар судового засідання — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бакуліної Марії Сергіївни, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року по справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, -

В С Т А Н О В И В : 

У листопада 2019 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат за навчання.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 вересня 2009 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», який було перейменовано у Дніпровський державний медичний університет, та відповідачкою було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 109. 
Відповідно до умов угоди позивач взяв на себе зобов`язання забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідачка повинна була оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням – відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. 
Після закінчення навчального закладу відповідачка при розподілі одержала направлення на роботу до КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 10», але за місцем розподілу без поважних причин не прибула, до роботи за направленням не приступила. 
Загальний розмір понесених позивачем витрат на навчання відповідачки за рахунок коштів державного бюджету України становить 160716,46 грн., зазначені витрати до тепер відповідачкою не відшкодовані. 
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь витрат на навчання у розмірі 160716,46 грн..
Заочним рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі адвокат Бакуліна М.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що у відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька, у зв`язку із чим, останній була надана академічна відпустка. Після закінчення академічної відпустки, відповідачка продовжила навчання та 23 червня 2018 року по завершенню навчання їй було присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень лікар-лаборант. Апелянт вказує, що 02 липня 2018 року у відповідачки народився син, що унеможливило прибути за направленням на роботу, про що остання повідомила позивача, надавши декану свідоцтво про народження дитини та відповідну заяву. Крім того, апелянт вказує, що на час продовження навчання, після закінчення академічної відпустки, законодавчо була скасована норма закону, яка передбачала відпрацювання трьох років або відшкодування витрат на навчання. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 01 вересня 2009 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», який було перейменовано у Дніпровський державний медичний університет та відповідачкою було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 109.
В угоді про підготовку фахівців з вищою освітою зазначено, що навчальний заклад зобов`язується забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації, а студент – відповідачка зобов`язується оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням – відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.
Згідно з наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 500-ОС від 10 серпня 2009 року, ОСОБА_2 було зараховано на перший курс до навчального закладу.
Згідно з наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 728-ОС від 01 вересня 2014 року, ОСОБА_2 , студентці 6 курсу 4 групи 12 десятка (лікувальна справа, 11 семестр 2014/2015 н.р.), яка навчається за держбюджетом, було внесено зміни в особисту справу і всю залікову документацію на прізвище ОСОБА_3 і надалі вважати її по академії ОСОБА_1 ..
Відповідно до наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 527-ОС від 23 червня 2018 року, ОСОБА_1 було присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, присвоєно професійну кваліфікацію, видано документ про вищу освіту та відраховано з числа студентів навчального закладу 30 червня 2018 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою.
Згідно з направленням на роботу № 43 від 16 травня 2018 року, відповідачку було направлено на роботу до КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 10» для роботи на посаді лікаря-лаборанта, дата прибуття 01 серпня 2018 року.
Згідно зі списком працевлаштування персонально кожного випускника ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», відповідачка отримала направлення на роботу до КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 10» 04 липня 2018 року.
Відповідно до повідомлення Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 12 жовтня 2018 року, випускниця ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_1 , яка згідно з державним розподілом була направлена на роботу до КЗ «Дніпровський ЦПМСД № 10», у 2018 році не приступила до проходження інтернатури та до роботи для обов`язкового відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури.
Згідно з претензією від 22 жовтня 2019 року, відповідачку було повідомлено про необхідність сплати заборгованості по витратам на навчання в розмірі 160 716,46 грн..
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила умови угоди, взяті на себе зобов`язання виконує неналежним чином, а тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, суд вважав, що з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача витрат на навчання у розмірі 160 716,46 грн..
Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати.
Встановлено, що при укладенні угоди відповідачка дійсно взяла на себе зобов`язання оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням – відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.
Однак, колегією суддів встановлено, що у відповідачки 18 червня 2014 року народилась донька, у зв`язку із чим, останній була надана академічна відпустка.
Після закінчення академічної відпустки, відповідачка продовжила навчання та 23 червня 2018 року, по завершенню навчання, їй було присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень лікар-лаборант, що не заперечувалось сторонами.
06 вересня 2014 року частину другу статті 52 Закону України “Про освіту”, якою передбачався обов`язок випускників вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, відпрацювати за направленням, було виключено із Закону у зв`язку з прийняттям 01 липня 2014 року Закону України “Про вищу освіту”, який набрав чинності 06 вересня 2014 року.
Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.
Колегією суддів встановлено, що 02 липня 2018 року у відповідачки народився син, що унеможливило прибути за направленням на роботу. 
Встановивши, що на час продовження навчання, тобто після закінчення академічної відпустки, законодавчо була скасована норма закону, яка передбачала відпрацювання трьох років або відшкодування витрат на навчання, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки 160 716,46 грн..
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, до спірних правовідносин між випускником та замовником щодо повернення понесених на навчання витрат норма статті 52 Закону України “Про освіту” (у редакції, чинній на час вступу відповідачки до університету) не застосовується, оскільки на час звернення позивача з позовом до суду ця норма втратила чинність.
Колегія суддів вважає, що стягнення коштів за навчання ставить в істотно нерівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття 01 липня 2014 року Закону України “Про вищу освіту”, і студентів, які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушує норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, відповідно до ст. 141 ЦПК України з Дніпровського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2892,90 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу адвоката Бакуліної Марії Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 — задовольнити.
Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2023 року — скасувати.
В задоволенні позовних вимог Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання — відмовити.
Стягнути з Дніпровського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2892,90 грн..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 03 грудня 2024 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді М.О. Макаров

М.М. Пищида