ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 листопада 2024 року           справа №200/5293/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д. ,  Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 р. у справі  № 200/5293/24 (головуючий І інстанції Шувалова Т.О. ) за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії ,- 
                                                           ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач, ГУПФУ),  в якій просив:  
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 , та щодо невиплати компенсації втрати частини доходу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області перерахувати розмір пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу з 07.10.2009 по 31.03.2024 за невиплачені суми пенсійних виплат, з 31.03.2024 за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року позов задоволено частково, а саме суд: 
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та невиплати компенсації втрати частини доходу.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити   ОСОБА_1  нарахування і виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати починаючи з 07.10.2009 по 31.07.2019.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 починаючи  з 01 серпня 2019 року відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, та нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів  у зв`язку з порушенням термінів їх виплати починаючи з 01.08.2019 року по день фактичної виплати нарахованих сум доплати до пенсії.
У задоволенні решти позовних вимог  - відмовив.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, код ЄДРПОУ 13486010) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що суд не враховав, що відповідач не проводив виплату пенсійних коштів позивачу з причин, які не залежать від Головного управління, тобто вина органу, що призначає та виплачує пенсію, відсутня.
Судом не враховано, що виплату пенсії позивачу з 01.08.2019 було переведено на поштове відділення 84511 м. Бахмута, оскільки від АТ КБ «Приватбанк» була отримана відповідна інформація щодо одержувачів пенсії, на рахунки яких було проведено зарахування коштів у період 12 місяців, але не виконувалось одержання цих коштів, або одержання виконувалось за довіреністю. З 01.02.2020 нарахування пенсії позивачу автоматично припинено відповідно до пункту 4 частини 1 ст.49 Закону №1058 у зв`язку з неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд .
Постановою Верховного Суду України від 31.07.2020 по справі №219/54/17, яка набрала законної сили 31.07.2020, змінено дату, з якої зобов`язано перерахувати та поновити виплату пенсії позивачу, а саме замість 05 вересня 2016 року зазначити 07 жовтня 2009 року.
Головним управлінням в межах компетенції відповідно до покладених судом зобов`язань виконано Постанову Верховного Суду та поновлено нарахування пенсії Позивачу з 07.10.2009.
Водночас скаржник зазначає, що пенсія позивачу до 07.10.2009 не нараховувалась та не виплачувалась на весь час проживання пенсіонера за кордоном відповідно до норми Закону №1058, яка діяла на той час, а саме вимог пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058. Виплата пенсії позивачу на виконання Постанови Верховного Суду не проводилась у зв`язку з відсутністю оновленої заяви позивача щодо банківського рахунку.
У серпні 2022 року було проведено нарахування позивачу поточного розміру пенсії та доплати за період з 07.10.2009 по 31.07.2022 шляхом включення до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на наявні реквізити поточного рахунку, відкриті в банківській установі АТ КБ «Приватбанк», однак Банком повернуто перераховані пенсійні кошти на рахунок Головного управління по причині закриття рахунку за заявою власника. Виплату пенсії Позивачу ОСОБА_1 було переведено на поштове відділення 84511 м. Бахмута.
З 01.04.2023 нарахування пенсії ОСОБА_1 автоматично припинено відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону №1058 у зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
Нарахована доплата по пенсійній справі Позивачу за період з 07.10.2009 по 30.04.2017 та з 01.08.2019 по 31.03.2024 у сумі 307809,77 грн виплачена у квітні 2024 року через АТ «ОТП Банк» у повному обсязі.
Причини, з яких відповідач не проводив виплату пенсійних виплат позивачу, як зазначено вище, є об`єктивними, вина відповідача в неотримані позивачем нарахованої пенсії відсутня, тому підстав для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів не має.
Судом не враховано, що реалізація позивачем права на виплату пенсії повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі №1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1 та Порядку № 1596. 07.10.2009.
Так, позивач має реалізувати своє право на виплату пенсії у встановленому законодавством порядку, визначеному, у Законі №1058-IV і затверджених на виконання його положень Порядку №22-1 та Порядку № 1596.
Суд не врахував того, що обов`язок прийняти рішення по суті виникає у територіального органу Пенсійного фонду лише за наслідками розгляду заяви особи, яка складена у формі, установленій вказаним Порядком № 1596, та яка може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID.
Нормами чинного законодавства, а саме вказаним Порядками № 22-1 та № 1596, визначено чіткий алгоритм дій щодо подання та оформлення документів про виплату пенсії.
Позивач не звертався до відповідача із заявою встановленого зразка про виплату пенсії.
Звернення, які надійшли на Відповідача через вебпортал від представника позивача та від позивача, були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян» та відповідач не приймав рішення щодо виплати пенсії, а представнику позивача та самому позивачу було лише роз`яснено алгоритм дій щодо подання та оформлення документів для виплату пенсій, зокрема, що позивачу слід звернутись до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування громадян із заявою встановленого зразка та необхідними документами, або через вебпортал.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в Ізраїлі, що не заперечується сторонами.
Позивач перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком відповідно до  Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
05 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення та перерахунок пенсії.
Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року по справі №219/54/17, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року, зокрема, зобов`язано Бахмутське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 05 вересня 2016 року із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Постановою Верховного Суду від 31 липня 2020 року постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року змінено в частині дати, з якої зобов`язано Бахмутське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, як непрацюючим пенсіонерам та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України, на визначений пенсіонером банківський рахунок, а саме замість 5 вересня 2016 року зазначити 7 жовтня 2009 року.
У решті постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року залишено без змін.
Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на виконання вказаного вище рішення суду  поновило позивачу виплату пенсії з 07.10.2009, що підтверджується розпорядженням про перерахунок пенсії від 19.08.2020.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року по справі № 200/10579/21, зокрема: визнано протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо неналежного розгляду заяви 21.12.2020 про поновлення пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 21.12.2020 з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2022 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року по справі № 200/10579/21 змінено.
Абзац четвертий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/10579/21 викладено в наступній редакції: “Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок”.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/10579/21 залишено без змін.
На виконання вказаного вище рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновило виплату пенсії позивача, що підтверджується розпорядженнями про перерахунок від 07.06.2022 та 11.07.2022.
04 травня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив:  1.) повідомити підстави нездійснення перерахунку розміру пенсії з червня 2019 року;  2.) перерахувати розмір пенсії відповідно до вимог чинного законодавства;  3.) надіслати довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року по травень 2024 року;  4.) виплатити компенсацію втрати частини доходу за невиплачені суми пенсійних виплат з 07.10.2009 року по дату фактичної виплати квітень 2024 року; 5.) пенсійні виплати ОСОБА_1 здійснювати в АТ “Ощадбанк” відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам.
Відповідно до довідки наданої Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.06.2024 № 16074-11863/А-02/8-0500/24 ОСОБА_1 нараховано та виплачено пенсію (включаючи індексацію) у загальному розмірі 401  363,07 грн за період з 07.10.2009 по 31.05.2024.
Позивачу здійснювався перерахунок пенсії: індивідуально (масовий), індексація заробітку, макетна обробка, індивідуально (масовий) (у зв`язку з осучасненням), індивідуально (масовий) (у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму) згідно з розпорядженнями відповідача від 19.08.2020; макетна обробка згідно з розпорядженням від 20.08.2020.
З розпоряджень Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 07.06.2022, від 11.07.2022, убачається, що в графі “особливості” зазначено - Не підлягають МП, признач.за ріш.суду в тверд.розм. - з 01.08.2019 по довічно; призначення за решенням суду - з 07.10.2009 по довічно.
Тобто, перерахунок призначеної пенсії позивача здійснювався по 31.07.2019 включно.
Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом від 17.06.2024 № 16074-11863/А-02/8-0500/24 повідомило позивача, зокрема, що зобов`язання до Головного управління здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 в рішенні суду та постанові відсутні.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожний громадянин України має право на вибір місця проживання. При цьому, обсяг конституційних прав не може бути обмежено.
Відповідно положень п.2 ч.1 ст. 49 та у другому реченні ст. 51 Закону №1058-IV у редакції, чинній до 07 жовтня 2009 року, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
Рішенням від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав зазначені положення Закону №1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно положень ч.2 ст. 49 Закону №1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.
Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Отже, позивач має такі ж самі конституційні права, як і громадяни України, які проживають на території України, це також стосується і його права як на перерахунок поновленої пенсії за весь час її невиплати, так і на її виплату відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 28 Закону № 1058 мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини.
Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений. З 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
На підставі частини 3 статті 28 Закону № 1058 за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Таким чином, позивач, як пенсіонер за віком, користується усіма правами, зокрема і на підвищення та перерахунок пенсії, наданими Законом № 1058. Будь-яких обмежень його прав як пенсіонера, нормами Закону № 1058 не встановлено.
Чинне законодавство України не містить визначення такого поняття як "обов`язковий автоматичний масовий перерахунок пенсії", однак, виходячи зі змісту Закону № 1058, під масовим перерахунком пенсій слід розуміти перерахунок, який здійснюється без звернення пенсіонера на підставі чинних або нових законодавчих актів, з урахуванням документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) пенсіонера та інших документів, що містяться в пенсійній справі на час перерахунку.
Ці перерахунки стосуються досить значної кількості пенсіонерів, особисті показники яких відповідають визначеним нормативним актом умовам, і здійснюються автоматизованим способом, тобто не передбачають звернення пенсіонерів до органів Пенсійного фонду.
Так, законами України про Державний бюджет на відповідні роки передбачаються зростання мінімальної заробітної плати, у зв`язку з чим пенсійний орган в автоматичному режимі перераховує мінімальний розмір пенсійних виплат для непрацюючих пенсіонерів, які досягли віку 65 років та мають страховий стаж не менше 30 років для жінок та 35 років для чоловіків (ч. 2 ст. 28 Закону № 1058).
Частина 2 статті 42 Закону № 1058 передбачено проведення перерахунку раніше призначених пенсій для забезпечення індексації пенсії, що проводиться щороку з 1 березня шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та який враховується для обчислення пенсії.
Особливості щодо перерахунку пенсій містяться також у розділі ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058 (пп. 4-1, 4-3), в постановах Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", від 01.04.2020 № 251 "Деякі питання підвищення пенсійних виплат і надання соціальної підтримки окремим категоріям населення у 2020 році" тощо.
Таким чином, виконання вимог закону, в тому числі щодо проведення підвищення та перерахунку пенсій, є обов`язком відповідача.
Так, починаючи з жовтня 2009 року, редакція статті 28 Закону № 1058 зазнавала змін, однак, розмір мінімальної пенсії встановлювався не менше прожиткового мінімуму. Проте, розмір пенсії позивача після її поновлення складає значно менше прожиткового мінімуму.
У зв`язку з цим пенсія позивача з 2009 року підлягає перерахунку за весь період згідно положень статті 28 Закону № 1058, чинної станом на конкретний період (кожний місяць відповідного року за період, починаючи з жовтня 2009 року), у тому числі і з 01 серпня 2019 року.
Також, у даному випадку застосуванню підлягають положення частини 1 статті 28 та пункту 4-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 у редакції, чинній на відповідний період, відповідачем застосовані не були, що призвело до заниження розміру пенсії позивача та відповідно призвели до  порушення його пенсійних прав.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у межах справи № 200/10579/21 та № 219/54/17 встановлена  протиправна бездіяльність відповідача  щодо не поновлення позивачу  нарахування та виплати пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тобто, враховуючи наявність рішення суду, саме протиправна бездіяльність відповідача стала підставою для не перерахунку пенсії позивачу з 2009 року по 2023 рік у відповідності до положення частини 1 статті 28 та пункту 4-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 у редакції, чинній на відповідний період. 
Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи наявність рішення суду, суд дійшов правильного висновку про зобов`язання Головного управління провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 серпня 2019 року відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.
Щодо посилання скаржника на подання заяви на електрону адресу відповідача, тобто в порушення приписів Порядку, а саме не через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України  або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Портал Дія) з використанням кваліфікованого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису,  колегія суддів зазначає, що заява позивача була прийнята та зареєстрована, отже прийнята відповідачем до розгляду. Як зазначалось, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем приписів Порядку № 22-1. Також, суд не вбачає, а відповідачем не надано доказів, які б виключали можливість розгляду заяви позивача та перерахунку пенсії на підставі поданої позивачем заяви, як прямо передбачено приписами законодавство. 
Також колегія суддів звертає увагу, що у розумінні законодавства, якщо на документ накладено електронний підпис, що забезпечує ідентифікацію особи, але цей підпис накладений без використання вебпорталу електронних послуг Пенсійного фонду України або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, а документ направлений на офіційну електронну адресу відповідача – субєкта владних повноважень, то немає підстав стверджувати, що такий електронний документ не підписаний. Протилежний підхід нівелює приписи про юридичну силу електронного документа та презумпцію відповідності КЕП власноручному підпису, а також суперечить ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» і ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Щодо посилання скаржника на те, що Порядком передбачено саме особисте звернення осіб до уповноважених органів Пенсійного фонду, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Доводи відповідача про те, що заява позивача може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто, звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника.
Так, ураховуючи принцип свободи договору, вимоги статті 19 Конституції України, статей 202-204, частини четвертої статті 209, статті 237- 239, 244-245 Цивільного Кодексу України, Порядку, можливість визначену законодавством у подачі заяви як особисто позивачем, так і його особистої заяви уповноваженим представником, відсутність у Порядку прямої заборони вчинення таких дій, представник позивача, як адвокат, мав право подати від імені позивача заяву.
Подібної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а тощо.
Щодо рішення суду в частині нарахування і виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, колегія суддів зазначає наступне.
При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» (далі - Закон № 2050-III), Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159).
Стаття 1 Закону № 2050-III  визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до  статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
У відповідності до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктами 2, 3 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);  стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Тобто, з аналізу норм Закону № 2050-III та Порядку №159 вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) наявні порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) відбулася затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої Законом № 2050-ІІІ  та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Компенсація за порушення строків виплати такого доходу, який не має разовий характер, проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Таким чином, за змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. 
При цьому, використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 3 липня 2017 року (справа №521/940/17).
Також колегія  суддів враховує, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року справа №560/8194/20 вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021,17.11.2021, 27.07.2022, 11.05.2023 (справи №№ 240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20,460/786/20, відповідно) про застосування строків звернення до суду з адміністративним позовом у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ та сформулювати такі висновки:
а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;
б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк – у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;
в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду;
г) отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.
З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 17.06.2024 № 16074-11863/А-02/8-0500/24 вбачається, що нараховані доплати по пенсійній справі ОСОБА_1 (за період з 07.10.2009 по 30.04.2017 та з 01.08.2019 по 31.03.2024 у сумі 307809,77грн) виплачені у квітні 2024 року на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ “ОТП Банк”.
Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою від 04 травня 2024 року щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів. Однак, листом від 17 червня 2024 року № 16074-11863/А-02/8-0500/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовило позивачу у виплаті компенсації та зазначило, що в рішенні суду відсутні відповідні зобов`язання.
Оскільки відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача за період з 07.10.2009 по 31.07.2019 та виплачено на його поточний рахунок нараховані суми доплати пенсії, позивач має право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів за період з 07.10.2009 по 31.07.2019.
Зважаючи на наведене вище правове регулювання та встановлені судами обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати. 
Отже, є помилковим доводи апелянта, що позивач не має права на компенсацію.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №159/1615/17, від 29.04.2020 у справі №420/2093/16-а та від 16.12.2020 у справі №521/21718/16-а, від 23 грудня 2020 року у справі №640/7975/15-а.
Щодо компенсації за період з 01.08.2019, колегія суддів зазначає, що на даний час вказані суми пенсії  не нараховані та не виплачені з огляду на те, що право на перерахунок пенсії з цієї дати є спірним у цій справі. 
Позивач та відповідач підтверджують не виплату пенсії позивачу.  Отже, відповідні суми, які підлягають виплаті позивачу, не виплачені. 
Колегія суддів наголошує, що виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу (заборгованості з пенсії), отже, до виплати належних особі сум пенсії за рішенням суду, відсутня протиправність в діях відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсаційних виплат.
З огляду на викладене, ці вимоги є передчасними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019, від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, від 16.04.2020 року у справі № 220/11292/19-а, від 21 січня 2021 року у справі №160/35/20; від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19; від 11 грудня 2020 року у справі № 200/10820/19-а, від 18 травня 2023 року у справі № 200/14129/19-а, від 20 квітня 2023 року у справі № 200/11746/19-а, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19-а, від 02 квітня 2024 року справа №560/8194/20, від 27 червня 2024 року у справі № 520/17342/18, від 31 липня 2024 року у справі №480/1704/19.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування в частині рішення суду.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 р. у справі  № 200/5293/24  – задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 р. у справі  № 200/5293/24 - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів  у зв`язку з порушенням термінів їх виплати починаючи з 01.08.2019 року по день фактичної виплати нарахованих сум доплати до пенсії, прийняти нове судове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 р. у справі  № 200/5293/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 28 листопада 2024 року.

Суддя-доповідача                                                                        Е.Г Казначеєв

Суддя                                                                                            І.Д. Компанієць

Суддя                                                                                            А.В. Гайдар