ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 р. 	Справа № 520/21771/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2024, (головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М.)  по справі № 520/21771/24
за позовом       фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до       Головного управління ДПС у Харківській області  
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
01.08.2024 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Харківській області № 2252/20-40-24-03-06 від 14.11.2023 про анулювання реєстрації та виключення з Реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУ ДПС у Харківській області поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 , як платника єдиного податку третьої групи з 01.10.2020, та включити до Реєстру платників єдиного податку.
Також, в позовній заяві ФОП ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якого зазначив, що спірне рішення не отримував, в електронному кабінеті платника відомостей щодо анулювання йому реєстрації  платника єдиного податку третьої групи та виключення з Реєстру відсутнє, у травні, липні  2024 ним подавались декларації платника єдиного податку, які прийняті податковим органом без зауважень та заперечень.
26.06.2024 позивач у межах ведення власної господарської діяльності подав запит на отримання витягу з реєстру платників єдиного податку, проте отримав відмову з підстав відсутності у запитувача реєстрації платника єдиного податку. У зв`язку з цим, представник позивача направила податковому органу адвокатський запит, у відповідь на який 01.07.2024 відповідач повідомив про рішення № 2252/20-40-24-03-06 від 14.11.2023, яким позивачу анульовано статус платника єдиного податку. 
Отже, саме з 01.07.2024 позивач дізнався про наявність спірного рішення та в межах строку, встановленого ст. 122 КАС України звернувся до суду з позовом.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 позов залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та несплати судового збору, надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду (із зазначенням інших причин пропуску строку звернення до суду) з відповідними доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, оригіналу платіжного документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
15.08.2024 на виконання вимог ухвали суду ФОП ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду та документ про сплату судового збору.
В обґрунтування клопотання зазначив, що заяв про бажання отримувати документи через електронний кабінет не подавав, отже відповідач мав своїм обов`язком направляти документи на адресу позивача засобами поштового зв`язку, проте жодних поштових відправлень він не отримував. Про існування спірного рішення дізнався лише у липні 2024 р. після отримання відповіді на адвокатський запит від 26.06.2024, отже саме з цього моменту слід відліковувати строк звернення до суду.
Вважає, що дата прийняття рішення – 14.11.2023 не може бути початком перебігу шестимісячного строку, з огляду на необізнаність платника податків про його прийняття.
Крім того, зауважував, що після прийняття рішення від 14.11.2023 ним подавались податкові декларації платника єдиного податку, які приймались відповідачем без зауважень, а електронний кабінет не містив інформації про анулювання йому реєстрації платника єдиного податку, що також свідчить про неможливість дізнатись про існування спірного рішення раніше липня 2024 р.
Також просив врахувати введення воєнного стану на території України, що обмежувало можливість звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Зазначено, що питання поновлення строку звернення до суду буде вирішено на стадії судового розгляду.
28.08.2024 ГУ ДПС у Харківській області (далі - відповідач) подало до суду заяву про залишення позову без розгляду з підстав пропуску ФОП ОСОБА_1 строку на оскарження рішення від 14.11.2023. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 розгляд клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відкладено до надання позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою або закінчення п`ятиденного строку на усунення недоліків позовної заяви.
Позовну заяву ФОП ОСОБА_1 залишено без руху, надано п`ятиденний строк для усунення недоліків позову, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду, із зазначенням інших підстав для поновлення строку та доказів поважності причин його пропуску. 
08.09.2024 на виконання вимог суду позивач подав заяву про поновлення строку, в якій зазначив, що спірне рішення не отримував, а дізнався про нього лише 01.07.2024. 
Наголошував, що у зв`язку з тим, що податкова звітність подавалася ним через електронний кабінет, в тому числі у травні та липні 2024 р. та приймалася відповідачем без зауважень чи заперечень, останній був упевнений, що він є платником єдиного податку.
Також, просив врахувати, що зареєстрований у м. Харків, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, через повномасштабні військові дії РФ проти України, був змушений виїхати зі своїми малолітніми синами з міста, а пізніше  - з України задля забезпечення безпеки своїх двох дітей, крім того  є єдиним піклувальником та утримувачем своїх малолітніх синів, про що свідчать рішення Жовтневого районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу від 30.07.2020 №639/1036/20, про стягнення аліментів від 14.04.2021 №639/8373/20, про позбавлення батьківських прав матері синів від 28.09.2023 №639/2898/23; рішення Київського районного суду м. Полтави про визначення місця проживання малолітніх дітей від 08.02.2023 №644/1261/21.  
З урахуванням наведеного, не мав можливості забезпечити у повному обсязі виконання обов`язку з отримання кореспонденції у м. Харкові.
Звертав увагу, що з трек-номеру на конверті, в якому відповідач надсилав спірне рішення неможливо відслідкувати відомості щодо відправлення, про що свідчать відомості з сайту АТ «Укрпошта», отже такий доказ є неналежним на підтвердження направлення рішення від 14.11.2023.
При цьому, просив врахувати, що навіть з моменту відліку строку на звернення до суду з цим позовом від дати повернення конверту до органу ДПС до фактичного звернення до суду, такий пропущений лише на 18 діб, що є незначним та пропущений з поважних підстав. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2024 заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду – залишено без задоволення.
Клопотання ГУ ДПС у Харківській області про залишення без розгляду позову задоволено.
Позов ФОП ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив її скасувати, поновити строк звернення до суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції невірно надав оцінку доказам, наданим відповідачем в підтвердження направлення ФОП ОСОБА_1 копії спірного рішення, не з`ясував чи є у відповідача оригінал конверту, в якому направлялось рішення, рекомендоване повідомлення про невручення поштового повідомлення, де зазначено адресата листа, не витребував відповідні докази. Також, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність відомостей у наданих відповідачем доказах щодо того, який саме лист містився у конверті.  
Разом з тим, звертає увагу, що спірне рішення не отримував, 26.06.2024, тобто через шість діб після сплину строку звернення до суду, у зв`язку з неможливістю отримати витяг з реєстру платників єдиного податку, його представник звернувся з адвокатським запитом з метою з`ясування обставин неможливості отримання такого витягу.
До суду позивач вперше звернувся 08.07.2024, однак через допущену технічну помилку, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 у справі № 520/19191/24 йому повернуто позов. Повторно до суду з цим позовом ФОП ОСОБА_1 звернувся без зайвих зволікань.
Також, зауважує, що у травні та липні 2024 р. ним подавалась податкова звітність як платника єдиного податку, яка приймалась відповідачем без зауважень та заперечень, отже позивач, як суб`єкт звернення, після прийняття спірного рішення від 14.11.2023 виконував зобов`язання як платника єдиного податку, а відповідач не зазначав про відсутність у нього такого статусу.
Крім того, зазначає, що повідомляв суд першої інстанції про сімейні обставини, а саме перебування у нього на утриманні двох малолітніх синів та необхідність виїхати з ними з м. Харків, а в подальшому з України через військову агресію РФ проти України для забезпечення їх безпеки, що призвели до неможливості у повному обсязі забезпечити виконання ним обов`язку з отримання кореспонденції у м. Харкові. Водночас, суд першої інстанції вищенаведене залишив поза увагою.
Просить врахувати, що пропущений строк звернення до суду є незначним, у силу сукупності факторів нескінченних обстрілів, відсутності електропостачання, тощо.
Отже, усі обставини у сукупності, зокрема: виконання як платником податку обов`язку з подання податкової звітності, прийняття такої звітності відповідачем як платника єдиного податку у 2024 році, відсутність податкового боргу станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, негайну реакцію позивача на протиправні дії відповідача після того як стало відомо про порушення таких прав, та з урахуванням наявності у позивача об`єктивних обставин, на думку апелянта, є підставою для визнання судом причин пропуску строку на звернення до суду поважними.
ГУ ДПС у Харківській області не подало відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Залишаючи без розгляду позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду з цим позовом має відліковуватись з наступного дня після дати повернення поштового відправлення зі спірним рішенням до органу ДПС - 19.12.2023, отже звернення до суду з позовом 01.08.2024 свідчить про пропуск ФОП ОСОБА_1 шестимісячного строку, встановленого ст. 122 КАС України. В свою чергу, поважних підстав пропуску строку та доказів в їх підтвердження позивач не надав.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України.
Статтею 56 Податкового кодексу України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України встановлено спеціальний строк у податкових правовідносинах, протягом якого за загальним правилом платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу. Водночас пунктом 56.19 статті 56 Податкового кодексу України, за умови використання платником податків досудового порядку вирішення спору, яким вважається адміністративне оскарження відповідного рішення контролюючого органу, встановлено скорочений строк звернення до суду.
Так, відповідно до пункту 56.19 статті 56 Податкового кодексу України в разі, коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Водночас норма пункту 56.19 статті 56 Податкового кодексу України є спеціальною нормою, яка регулює визначену її предметом групу правовідносин – оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань.
Спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів, що не пов`язані з нарахуванням грошових зобов`язань після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення про залишення скарги без задоволення, нормами Податкового кодексу України не визначені, тобто не врегульовують спірне в цій справі питання.
Отже, інші рішення контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження – абзац третій пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України), оскаржуються в судовому порядку в такі строки:
а) тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені Податковим кодексом України. При цьому такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу;
б) шестимісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги не було прийнято та/або вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені Податковим кодексом України. При цьому такий строк обчислюється з дня звернення скаржника до контролюючого органу із відповідною скаргою на його рішення.
Таке правозастосування викладене у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі №640/20468/18.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Колегія суддів зауважує, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Вказані висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/3756/17.
За правилами частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується рішення ГУ ДПС у Харківській області від 14.11.2023 про анулювання реєстрації та виключення з Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 .
Позивач, як в суді першої, так і апеляційної інстанції вказував, що спірне рішення не отримував, про його існування дізнався із відповіді на адвокатський запит – 01.07.2024.
Водночас, вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що строк звернення до суду слід відліковувати з наступного дня після повернення конверту з поштовим відправленням до органу ДПС – 19.12.2023.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Так, відповідно до п. 42.1 - 42.3 ст. 42 Податкового кодексу, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.
Пунктом 42.3 ст. 42 Податкового кодексу передбачено, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що рішення податкового органу вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному ст. 42 Кодексу.
Відповідно до п. 45.1 ст. 45 ПК України, платник податків фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків в контролюючому органі. Платник податків фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Отже, платник податків відповідно до норм чинного законодавства зобов`язаний визначити свою податкову адресу, і повідомити податковий орган про зміну свого місцезнаходження.
Колегія суддів зауважує, що добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 140/30/20.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2023 ГУ ДПС у Харківській області прийнято рішення № 2252/20-40-24-03-06, яке 16.11.2023 направлено ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку за його податковою адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 179).
Поштове відправлення повернулось до ГУ ДПС у Харківській області 18.12.2023 з відміткою про невручення його позивачу (а.с. 178). 
Оскільки спірне рішення направлялося за податковою адресою позивача, то таке вважається належним чином врученим позивачу 18.12.2023 в розумінні ст. 42 ПК України.
Відтак, твердження позивача, що про оскаржуване рішення позивач дізнався лише 01.07.2024 є безпідставними та необґрунтованими.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк звернення до суду слід відліковувати з наступного дня після дати повернення конверту з рішенням до відповідача, а саме з 19.12.2023.
Враховуючи, що позивач не скористався досудовим врегулюванням спору, строк звернення до суду становить шість місяців згідно ч. 2 ст. 122 КАС України та сплинув у червні 2024 р.
Разом з тим, до суду з цим позовом позивач звернувся 01.08.2024, тобто з пропуском строку, встановленого КАС України. 
Доводи апелянта про неналежність копії конверту як доказу направлення позивачу спірного рішення з огляду на відсутність на ньому відомостей про поштове відправлення колегія суддів вважає помилковими, оскільки на конверті частково проставлений номер спірного рішення – 2252-24-03, що дає змогу ідентифікувати лист, який ним направлений. 
Водночас, вирішуючи питання про поновлення  строку звернення до суду , суд першої інстанції не надав належної оцінки іншим підставам, на які посилався позивач, зокрема, обставинам введення на території України воєнного стану, виїзду позивача із малолітніми дітьми за межі міста з метою забезпечення їх безпеки, обставинам звернення до суду з цим позовом раніше.
Щодо посилань позивача на введення воєнного стану, суд першої інстанції зазначив, що останні не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з відповідними Указами Президента України та триває й досі.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду.
Суд вважає за необхідне зазначити, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
У цій справі, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції поверхнево підійшов до вирішення порушеного позивачем питання про поновлення строку звернення до суду, обмежившись лише загальним висновком про не наведення обставин, які об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись до суду в строки, встановлені статтею 122 КАС України.
Дослідження змісту клопотання про поновлення строку звернення до суду дає підстави для висновку, що позивач чітко та послідовно вказав обставини, які, за його позицією, унеможливили своєчасне звернення до суду. Такими обставинами позивач вважав вимушене через військову агресію Російської Федерації проти України залишення своєї оселі разом із малолітніми синами, які перебувають лише на його утриманні.
При цьому, факт масового виїзду громадян України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, починаючи з 24 лютого 2022 року, зокрема з м. Харкова у більш безпечні регіони країни або за кордон є загальновідомим. У разі, якщо особа посилається на такі обставини, у суду виникає обов`язок надати їм належну правову оцінку з наведенням відповідного мотивування прийнятності чи неприйнятності таких доводів, виходячи з доказів, наданих на їх підтвердження.
За позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із військової агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що 08.07.2024 позивач звертався до суду з метою оскарження рішення від 14.11.2023, проте ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 у справі № 520/19191/24 позов повернуто заявнику з  огляду на не надання доказів, які підтверджують повноваження представника позивача на підписання позову.
Повторно до суду з цим позовом ФОП ОСОБА_1 звернувся 01.08.2024, тобто невідкладно, без зайвих зволікань, що свідчить про те, що позивач не втратив процесуального інтересу до розгляду цієї справи.
Колегія суддів також зауважує, що з дати сплину строку на оскарження рішення від 14.11.2023 в судовому порядку – 19.06.2024 до дати  звернення до суду пройшло біля 1 місяця, що не є значним пропуском строку, враховуючи в сукупності обставини, наведені позивачем в якості підстав пропуску строку.
Слід зауважити, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ст.6 КАС України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді.
Наведене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2018 по справі № 804/243/16, відповідно до якого, вияв надмірного формалізму під час застосування норм права міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, висновок щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не можна визнати обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного та всебічного з`ясування обставин у справі в їх сукупності та перевірки їх доказами, що призвело до передчасних висновків та прийняття помилкового рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки судом першої інстанції зазначені вище обставини під час постановлення ухвали залишені поза увагою та ним не надана належна правова оцінка, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2024 по справі № 520/21771/24 - скасувати.
Адміністративну справу № 520/21771/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій