Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2024 р. 	Справа № 520/16393/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024, по справі № 520/16393/24
за позовом      ОСОБА_1  
до   Військової частини НОМЕР_1                    
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови/перешкоджанню у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 11 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 11 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі її командира виключити військовослужбовця ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, та направити його особову справу до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_1 для постановки на військовий облік.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилалась на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 11 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є протиправними. 
При цьому, на думку позивача, спірні правовідносини виникли до прийняття Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", яким ст. 26 викладено в новій редакції.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судовим розглядом, позивач проходить військову службу у військової частині НОМЕР_1 . 
15.05.2024 позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з тим, що виховує дитину віком до 18 років, до якого додано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , копію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2021 у справі № 754/13986/21 про розірвання шлюбу та копію договору про визначення місця проживання, утримання дитини та про участь у її вихованні № 1414 від 08.07.2022.
Військова частина НОМЕР_1 листом № 3344 від 22.05.2024 повідомила позивача, що підстави, які передбачають звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами або з інших поважних причин, визначені п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється, зокрема, «військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дичини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України». Виходячи з вище викладеного та документів доданих до рапорту на звільнення з військової служби позитивного рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби не прийнято.
Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо не звільнення його з військової служби за підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після набрання чинності Законом України від 11.04.2024 № 3633-IX  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" підстави для звільнення позивача зі служби, на які він посилається у рапорті, відсутні. Відповідачем обґрунтовано розглянуто рапорт позивача на підставі норм Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на момент прийняття рішення.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 ст. 1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
У ході судового розгляду встановлено, що фактичною підставою для звільнення зі служби позивачем визначені наступні обставини.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 04.09.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син – ОСОБА_2 .
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2021 у справі № 754/13986/21, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 16.07.2005.

Питання обов`язків щодо самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позбавлення батьківських прав будь-кого із батьків зазначеним судовим рішенням не вирішувались.
Крім того, позивачем надано копію договору про визначення місця проживання, утримання дитини та про участь у її вихованні № 1414 від 08.07.2022.
Разом з тим, згідно з п. 1.7. вказаного договору мати після розірвання шлюбу буде проживати окремо від батька, що за домовленістю сторін не може вважатись перешкодою для реалізації матір`ю прав і обов`язків з виховання та утримання дитини.
Відповідно до п. 2.1. договору батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до п. 2.6. договору батьки спільно будуть приймати участь у вихованні дитини шляхом надання один одному рівних можливостей для спілкування з дитиною, проведення з дитиною необхідного часу з виховною метою спілкування згідно з прийнятими нормами спілкування з дітьми відповідного віку, систематичного проведення навчально-виховних заходів із дитиною, організації для дитини навчального та виховного процесу без обмежень.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Таким чином, за загальним правилом мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Так, спірних правовідносинах позивач не надав доказів на підтвердження того, що мати дитини не може надавати їй належного утримання з підстав, передбачених п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
При цьому, наданим договором визначено обов`язок батьків виховувати дитину на однакових засадах, в не залежності від місця проживання матері.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не додано до рапорту про звільнення зі служби доказів, які б давали відповідачу правові підстави для звільнення позивача з військової служби.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що на час звернення позивача до відповідача з рапортом про звільнення 15.05.2024 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містила ч. 12, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Законом України від 11.04.2024 № 3633-IX  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку"  статтю 26 викладено в новій редакції, зокрема, п.п. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, що набрала чинності 18.05.2024, встановлює, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"    в редакції, чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
У Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).
Стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на момент прийняття рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби в редакції ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", на яку посилається позивач, не діяла.
Пунктом 1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" передбачено, що цей Закон набирає чинності через один місяць з дня, наступного за днем його опублікування, крім абзаців дванадцятого і тринадцятого підпункту 2 пункту 8 розділу I цього Закону (щодо внесення змін до частин четвертої і п`ятої статті 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"), які набирають чинності через вісім місяців з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.
Закон України від 11.04.2024 № 3633-IX опубліковано в офіційному виданні газеті "Голос України" від 17.04.2024 № 16 та відповідно Закон набрав законної сили 18.05.2024, крім абзаців дванадцятого і тринадцятого підпункту 2 пункту 8 розділу I цього Закону (щодо внесення змін до частин четвертої і п`ятої статті 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
Таким чином,  Закон  України від 11.04.2024 № 3633-IX  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" був оприлюднений 17.04.2024  та починаючи з цієї дати у позивача не могло бути законних очікувань на те, що у період з 15.05.2024 по 14.06.2024, який охоплюється загальним тридцятиденним строком розгляду  та вирішення його рапорту,  буде  діяти норма Закону у старій редакції, яка була змінена Законом України від 11.04.2024 № 3633-IX.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приймаючи рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ст. 19 Конституції  України та Законом  України "Про військовий обов`язок і військову службу" у редакції,  чинній на час прийняття відповідачем спірного рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 по справі № 520/16393/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов    З.Г. Подобайло