ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2024 року
м. Київ
справа № 758/3206/22
провадження № 61-9669св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Холдинг», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_5 , від імені якої діє ОСОБА_6 , на рішення Подільського районного суду м. Києва 
від 29 серпня 2023 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: 
Борисової О. В., Ратнікової В. М., Кирилюк Г. М., і виходив з наступного.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Ренесанс Холдинг», 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що на підставі договорів купівлі-продажу від 06 червня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д. Б., він є власником садового будинку та земельної ділянки, розташованої по 
АДРЕСА_1 .
3.           Вказував, що 24 квітня 2019 року йому стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня 2019 року було повністю скасовані усі реєстраційні дії та записи по зазначених об`єктах нерухомого майна за останні 6 років,  власником майна стала ОСОБА_2 . Підставою для скасування реєстраційних дій став наказ Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», виданий за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 .
4.           У подальшому наказ Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року №1226/5 було скасовано в судовому порядку та повторно розглянуто скаргу ОСОБА_3 , у результаті чого Міністерством юстиції України прийнято наказ від 17 червня 2021 року № 2093/7, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 .
5.           Зазначав, що він є дійсним власником спірного майна, оскільки його правовстановлюючі документи - нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу від 06 червня 2015 року є чинними і мають пріоритет над наступними записами в Державному реєстрі про право власності за відповідачем, яке було туди внесено після скасування Мінюстом реєстраційних дій наказом № 1226/5 
від 16 квітня 2019 року.
6.           Вказував, що відомості про його право власності на майно у відповідний державний реєстр не внесено, титульним власником майна є відповідачка, що свідчить про триваюче порушення його права володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.
7.           Оскільки між ним і відповідачкою немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є він на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею.
8.           Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд витребувати у ОСОБА_2 на його користь: садовий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 1 834,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 167674080000; земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний садовий будинок, площею               0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224832080385.
 
Стислий виклад позиції інших учасників справи
9.            ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначала, що згідно з інформаційними довідками, наказом № 1226/5 та висновком Центральної комісії 
від 15 квітня 2019 року, вона з 2009 року є єдиним законним власником спірного майна. У 2013 році вона виступала майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (кредитний договір № 55/11/13-К від 28 листопада 2013 року) та поручилася своїм майном перед публічним акціонерним товариством «Фінбанк», уклавши договір іпотеки 
від 28 листопада 2013 року. В подальшому, ПАТ «Фінбанк» уступив право вимоги за іпотечними договорами на користь ПАТ «Платинум Банк». Зауважувала, що вона, як власник майна, жодного разу не відчужувала його ні особисто, ні через довірених осіб. 
10.        Водночас, впродовж 2015-2016 років в ході рейдерського захоплення майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_3 , відбулися ряд незаконних дій щодо перереєстрації вищевказаного нерухомого майна, у зв`язку з чим, було зареєстровано низку кримінальних проваджень, в рамках яких було встановлено, що протягом травня-червня 2015 року державним реєстраторам Головного територіального управління юстиції у 
м. Києві подано заяви від імені представника ПАТ «Платинум Банк» 
Богінського А. В. про припинення обтяжень за вищевказаними об`єктами нерухомого майна. При цьому була використана довіреність від імені в.о. голови правління ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_15, якою нібито уповноважено ОСОБА_9 на вчинення таких дій. Відповідно до висновку експерта при вчиненні зазначених дій підпис виконано не ОСОБА_10 , а іншою особою, відбиток печатки нанесений не печаткою ПАТ «Платинум Банк». 
15 травня 2015 року невстановлена особа, використовуючи підроблену довіреність від її імені та підроблений паспорт ОСОБА_11 , де була вклеєна фотокартка ОСОБА_12 , уклала договори купівлі-продажу спірного майна з довіреною особою позивача - ОСОБА_13 , який, у свою чергу, 06 червня 2015 року продав ці об`єкти нерухомості безпосередньо позивачу. 
11.        Майно, законним власником якого була вона, на підставі незаконних дій було перереєстровано на інших осіб, тобто вибуло з володіння поза її волею, а укладені договори купівлі-продажу майна в розумінні частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України є нікчемним. На підставі скарги ОСОБА_3 була проведена перевірка, за результатами якої наказом № 1226/5 скасовано реєстраційні дії щодо спірного майна, в тому числі реєстраційні дії, пов`язані з реєстрацією права власності за ОСОБА_13 та позивачем, скасовано обтяження за ОСОБА_4 . Таким чином, її право власності на спірне майно було відновлено. 
12.        Вважала посилання позивача на договори від 06 червня 2015 року безпідставним, оскільки речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли після 01 січня 2013 року, підлягають реєстрації у Державному реєстрі прав, і саме після проведення реєстрації особа стає власником майна. Крім того, згідно з висновком Центральної комісії, повторний розгляд скарги здійснений на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року у справі № 910/9843/19, яка була в подальшому скасована постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, а матеріали справи 
направлені до Господарського суду м. Києва на новий розгляд.
13.        Зауважувала, що 17 серпня 2021 року нотаріусом Калуського нотаріального округу Котелко С. Д. було внесено зміни до записів про право власності № 2657860, 3575782 та було змінено власника спірного майна з неї на позивача. За результатами розгляду її скарги Центральною комісією Міністерства юстиції України було встановлено порушення законодавства нотаріусом Котелко С. Д., скасовано рішення нотаріуса про перереєстрацію майна від 17 серпня 2021 року.
14.        З посиланням на наведене, зазначала, що договори купівлі-продажу спірного майна є нікчемними та не зумовлюють переходу/набуття прав. 
15.        Крім того, відповідачка подала до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій зазначила, що записи про реєстраційні дії щодо спірного майна були вчинені 17 квітня 2019 року, позивач дізнався про порушення його прав 24 квітня 2019 року, а звернувся з позовом до суду 
29 квітня 2022 року. 
16.         ОСОБА_4 у своїх поясненнях зазначав, що є іпотекодержателем садового будинку (разом із земельною ділянкою), розташованого по                             АДРЕСА_4 , загальною площею 1 834,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 167674080000 на підставі договору іпотеки від 11 листопада 2015 року, укладеного між ним та позивачем. Іпотека не припинялася, оскільки зобов`язання за договором позики не виконані. Зауважував, що наказом                          № 1266/5 не було визнано недійсним жодного з чинних правочинів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та передачі такого майна в іпотеку, а лише була скасована державна реєстрація таких правочинів. У подальшому ці правочини не оспорювались в судовому порядку, а тому є чинними. Таким чином, позивач і на цей час є власником та іпотекодавцем спірного будинку і земельної ділянки, тому позовні вимоги вважав обґрунтованими.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
17.        Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено. 
18.        Витребувано від ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 садовий будинок 
АДРЕСА_2 , загальною площею 1 834,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 167674080000. 
19.        Витребувано від ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок НОМЕР_1 , площею 0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224832080385. 
20.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
21.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, в розумінні діючого законодавства, є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, а тому позбавлення його права власності поза межами судових процедур та без жодної компенсації вартості втраченого майна суперечить його правам власника, які встановлені та гарантуються законодавством. Доводи відповідачки про незаконність відчуження спірного майна на користь попереднього власника - ОСОБА_13 суд вважав не підтвердженими належними доказами, звернувши увагу на невчинення відповідачкою жодних дій для оспорення таких договорів. 
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
22.        Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року залишено без змін.
23.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги щодо незаконного заволодіння позивачем майном відповідача, а також перереєстрації вищевказаного нерухомого майна внаслідок рейдерського захоплення, з посиланням на скасування двічі органами Міністерства юстиції України реєстраційних дій щодо вказаного майна, суд апеляційної інстанції відхилив, зазначивши, що відповідачкою не надано доказів, які б підтверджували факт оспорення нею правочинів щодо відчуження спірного нерухомого майна з метою захисту свого права власності.
Узагальнені доводи касаційної скарги
24.        05 липня 2024 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_6 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
25.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 
2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі 
№ 756/1529/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 16 червня 2020 року у справі 
№ 372/266/15-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, 
від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16, від 17 травня 2018 року у справі № 920/1000/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/13841/17, 
від 18 листопада 2020 року у справі № 289/1251/17, від 23 грудня 2020 року 
у справі № 757/28231/13-ц, від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18, 
від 17 серпня 2022 року у справі № 725/2609/20, від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки та встановили обставини на підставі недопустимих доказів. Крім того, суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про витребування оригіналів договорів купівлі-продажу від 06 червня 2015 року та відмовили у застосуванні наслідків спливу позовної давності без відповідної правової підстави (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
26.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували нікчемність договорів відчуження спірного майна, що підтверджується наявними у матеріалах справи висновками експерта 
від 21 грудня 2017 року №8-4/2194, від 03 травня 2018 року № 8-4/481 та                   від 17 серпня 2018 року № 8-4/1063. Незаконні реєстраційні дії були скасовані у період з 2015 року по 2019 рік, а тому перехід права власності на спірну нерухомість не відбувся. Зауважує, що її право власності було захищено наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5, який є чинним. Додаткове визнання таких договорів недійсними не є належним способом захисту її прав та становить надмірний тягар доведення права власності.
27.        Посилання суду апеляційної інстанції на наказ Міністерства юстиції України від 17 червня 2021 року № 2093/7 вважає безпідставним, оскільки такий наказ було винесено на підставі рішення Північного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року у справі № 910/9843/19, яке було скасовано постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року. З урахуванням зазначеного, вважає, що наказ Міністерства юстиції України від 17 червня 
2021 року № 2093/7 не створює відповідних правових наслідків.
28.        Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували надані нею докази незаконного вибуття спірного майна з її власності. Крім того, не дослідили оригінали договорів купівлі-продажу від 06 червня 2015 року, безпідставно відмовивши у задоволенні її клопотання про їх витребування. Зауважує, що примірники договору були вилучені слідчим у нотаріуса, а не у позивача, який для уникнення сумнівів повинен був надати їх суду.
29.        Посилається на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки право власності на спірні об`єкти нерухомості не було зареєстровано за ним. Положення статті 388 ЦК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, оскільки позивач не є законним власником спірного майна.
30.        Акцентує увагу на фактичному вирішенні судами попередніх інстанцій спору про право власності на майно, вимог про що позивач не заявляв. Особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу нерухомого майна на праві власності чи іншому титулі.
31.        Крім того, посилається на неврахування судами недобросовісної поведінки позивача, який є кінцевим беніфіціарним власником ТОВ «Ренесанс Холдинг» та придбав спірне майно через місяць після його незаконного відчуження на ім`я ОСОБА_13 за заниженою ціною. Посилання позивача лише на запровадження карантину не може вважатися поважною причиною пропуску строків, без достатнього обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
32.        Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 758/3206/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_6 , про зупинення виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року до закінчення касаційного провадження.
33.        31 жовтня 2024 року матеріали цивільної справи № 758/3206/22 надійшли до Верховного Суду.
34.        Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами
35.        06 червня 2015 року між ОСОБА_13 (продавець) та ОСОБА_14 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, відповідно до умов якого позивач купив та прийняв у власність садовий будинок загальною площею 1 834,2 кв. м, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 167674080000. Договір посвідчено приватним нотаріусом Клименком Д. Б., зареєстровано в реєстрі за № 965.
36.        Згідно з пунктом 2 указаного договору, відчужуваний садовий будинок належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В. О. 15 травня 2015 року за № 473. Право власності продавця зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2015 року за № 9685885.
37.        Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відомості про державну реєстрацію права власності на зазначений садовий будинок за позивачем були внесені до реєстру 06 червня 2015 року, номер запису про право власності 9938827, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21868658 від 06 червня 2015 року.
38.        06 червня 2015 року між ОСОБА_13 (продавець) та 
ОСОБА_14 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого позивач купив та прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 224832080385. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Клименком Д. Б., зареєстровано в реєстрі за № 963.
39.        Згідно з пунктом 2 указаного договору, земельна ділянка належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В. О. 15 травня 2015 року за № 472. Право власності продавця зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2015 року за № 9685792.
40.        Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відомості про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за позивачем були внесені до реєстру 06 червня 2015 року, номер запису про право власності 9938763, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21868541 від 06 червня 2015 року.
41.        Наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року №1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було задоволено скаргу ОСОБА_3 , скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 червня 2015 року №№ 21868658, 21868541, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б.
42.        У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за період                             з 12 по 18 квітня 2019 року було скасовані усі реєстраційні дії та записи по об`єктах нерухомого майна за останні 6 років, власником спірного майна зазначено попереднього власника - ОСОБА_2 . Підставою для скасування реєстраційних дій став наказ Міністерства юстиції України                               від 16 квітня 2019 року №1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», виданий за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 .
43.        З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 299080121 від 11 лютого 2022 року вбачається, що 24 вересня 2013 року було зареєстровано право власності на садовий будинок загальною площею 1 834,2 кв. м, що розташований за адресою:                                  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 167674080000, за ОСОБА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6258642 від 26 вересня 2013 року.
44.        Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 299079500 від 11 лютого 2022 року, власником земельної ділянки площею 0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 32080385, зазначена ОСОБА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
№ 8407987 від 28 листопада 2013 року.
45.        18 квітня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було вилучено запис про обтяження майна іпотекою ПАТ «Платинум Банк» номер запису про іпотеку 3579017, який був зареєстрований внаслідок укладання іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В. В. 28 листопада 2013 року за реєстровим номером 4329 (боржник ОСОБА_2 ). ПАТ «Платинум Банк» було іпотекодержателем за вказаним договором іпотеки.
46.        Постановою Північного апеляційного господарського суду у справі 
№ 910/9843/19 від 13 квітня 2021 року наказ Міністерства юстиції України 
від 16 квітня 2019 року № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» визнано недійсним.
47.        За результатами повторного розгляду скарги Міністерством юстиції України прийнято наказ № 2093/7 від 17 червня 2021 року, яким відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_3 .
48.         ОСОБА_2 у 2013 році виступила майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями ФОП ОСОБА_3 за кредитним договором                      № 55/11/13-К від 28 листопада 2013 року та поручилася спірним майном перед ПАТ «Фінбанк».
49.        25 грудня 2014 року ПАТ «Фінбанк» уступив право вимоги за іпотечним договором ПАТ «Платинум Банк», про що укладено договір відступлення права вимоги із іпотечними договорами.
50.        19 січня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ Ренесанс Холдинг» укладено договір № 28к про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за іпотечними договорами.
Позиція Верховного Суду
51.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
52.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
53.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
54.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
55.        Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
56.        Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
57.        Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
58.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
59.        Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
60.        Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. 
61.        Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
62.        Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
63.        Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові 
від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
64.        В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
65.        Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.
66.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
67.        Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), 
від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 22 червня 
2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74).
68.        Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
69.        Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
70.        Спірні об`єкти нерухомого майна належали ОСОБА_2 на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року у справі № 2607/15545/12 та державного акта про право власності на земельну ділянку від 30 січня 2009 року серія ЯЕ № 993151.
71.        Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з володіння ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що його право власності підтверджується чинними договорами купівлі-продажу від 06 червня 2015 року. Підставою для захисту його права власності вважали незаконне скасування реєстраційного запису про право власності позивача на спірні об`єкти нерухомості на підставі наказу Міністерства юстиції України 
від 16 квітня 2019 року № 1226/5, який був скасований у судовому порядку.
72.        Водночас, суди попередніх інстанцій не врахували, що постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 квітня 2021 року та рішення Господарського суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 910/9843/19, якими було скасовано наказ Міністерства юстиції України 
від 16 квітня 2019 року № 1226/5, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень справа № 910/9843/19 щодо законності наказу Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1226/5 досі перебуває на розгляді у суді першої інстанції.
73.        Оспорюваним наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 
2019 року № 1226/5було вирішено скасувати всі реєстраційні записи щодо спірного нерухомого майна, здійснені з 12 травня 2015 року без урахування вимог статей 9, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 71, 78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, а також на підставі підробної довіреності від 02 квітня 2015 року № 155, виданої ПАТ «Платинум Банк».
74.        В матеріалах справи містяться висновки експертів від 21 грудня 2017 року № 8-4/2194 та від 03 травня 2018 року № 8-4/481, надані у межах досудового розслідування кримінального провадження № 12016100090002075 щодо незаконного заволодіння спірним майном, в яких міститься інформація про те, що підпис та печатка у довіреності від 02 квітня 2015 року № 155 (у наданих експертам двох екземплярах довіреності) виконані не їх підписантами та не з використанням печатки ПАТ «Платинум Банк». На підставі довіреності                   від 02 квітня 2015 року № 155 державними реєстраторами було знято обтяження спірного майна іпотекою (договір іпотеки від 28 листопада 2013 року, укладений між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_2 ) та в подальшому змінено його власників на підставі договорів купівлі-продажу.
75.        Згідно з наявною у матеріалах справи постановою старшого слідчого 
СУ ГУНП у м. Києві від 05 травня 2020 року спірне нерухоме майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42020000000000761 від 16 квітня 
2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 365-2, частиною третьою статті 206 Кримінального кодексу України за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_14 об`єктами нерухомого майна, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 .
76.        Суди попередніх інстанцій, вважаючи ОСОБА_1 добросовісним набувачем спірного майна на підставі відплатних правочинів, які в судовому порядку не визнавалися недійсними, зауважували, що його право власності має пріоритет над наступними відомостями в Державному реєстрі про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , які були внесено після скасування Міністерством юстиції Україниреєстраційних дій наказом від 16 квітня 
2019 року№ 1226/5.
77.        Водночас, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що право власності      ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ще у 2013 році (номери запису про право власності № № 2657860, 3575782) та відновлене на підставі наказу Міністерства юстиції України
від 16 квітня 2019 року№ 1226/5.
78.        Ухвалюючи рішення про витребування на користь ОСОБА_1 спірного майна, суди попередніх інстанцій не встановили у чиєму фактичному володінні та користуванні перебуває спірне майно, в який спосіб вибуло з володіння позивача та за яких обставин право на нього було зареєстроване за відповідачкою, не взяли до уваги, що нерухоме майно є предметом іпотеки.
79.        Висновки суду, з урахуванням відсутності правової оцінки наявних у матеріалах справи копій висновків експертів щодо використання підробних документів при здійсненні реєстраційних дій щодо спірного майна, підстав скасування Міністерством юстиції України таких реєстраційних дій, проведених з 12 травня 2015 року, а також обставинам, встановлених в інших інших судових спорах між сторонами щодо такого майна (справи № 910/9843/19,                                   №761/48552/19, № 758/6520/20; №758/16578/19), не можна вважати обґрунтованими.
80.        З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про правомірність та добросовісність набуття позивачем спірного майна, пріоритетність його права власності є передчасними.
81.        Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
82.        Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
83.        При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
84.        Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
85.        Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду                від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).
86.        Суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин, не встановили повно фактичних обставин щодо переходу права власності на спірне майно, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для захисту прав ОСОБА_1 на підставі  статті 388 ЦК України.
87.        Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду справи з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
88.        Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
89.        Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
90.        За викладених обставин, враховуючи строк розгляду справи судами та повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
91.        При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу й доводів учасників справи.
92.        З огляду на те, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат згідно положень ЦПК України та усталеної судової практики, повинен бути здійснений тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_5 , від імені якої діє ОСОБА_6 , задовольнити частково.
2.           Постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович