ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року	Львів	Справа № 380/24797/23 пров. № А/857/13273/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у справі №380/24797/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,
дата ухвалення рішення 07.05.2024,
місце ухвалення рішення  не зазначено,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі – апелянт 1, позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – апелянт 2, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 19.05.2020 по 26.09.2023 (1226 днів), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 19.05.2020 по 26.09.2023 (1226 днів) у сумі 391 344,39 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що станом на день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі. Вказував, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі №380/1940/21 відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем 27.09.2023. Таким чином, за твердженням позивача, після того, як відповідач у повному розмірі розрахувався із позивачем, в нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив позов задовольнити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі №380/24797/24 позов задоволено частково; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 92448,20 грн, за період з 19.05.2020 по 19.11.2020 включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт 2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт 2 зазначає, що на момент звільнення з військової служби, позивачем погоджено проведення усіх необхідних розрахунків, позивач претензій до Військової частини НОМЕР_1 при звільненні не мав та не висловив бажання продовжити військову службу. Отже, позивач не скористався своїм правом, передбаченим абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі №380/1940/21 відповідач провів повний розрахунок із позивачем, виплативши індексацію грошового забезпечення у розмірі 74093,39 грн.
Як свідчать матеріали справи, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Доказів звернення позивача до суду з позовом про нараховані/ненараховані суми під час звільнення судом не встановлено, сторонами не надано.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) - відсутні.
Ствердив, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 19.05.2020 по 19.11.2020.
Також, апелянт 2 не погоджувався безпосередньо з розрахунком судом першої інстанції самого середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за у розмірі 92448, 20грн.
Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої грошової індексації грошового забезпечення (81867,12 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 83491,92 грн, тобто: - 8% річних/365 днів року = 0,021% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 92448,20 грн х 0,021%) х 24 дні = 486 грн. 30 коп; - 6% річних/365 днів року = 0,016% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 92448,20 грн х 0,016%) х 160 днів = 2431 грн. 51 коп;
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 486 грн. 30 коп., + 2431 грн. 51 коп. = 2917 грн., 81 коп.
Львівський окружний адміністративний суд не звернув на вказані обставини належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Враховуючи вище викладене, Військова частина НОМЕР_1 вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі, винесено порушенням норм процесуального та матеріального права на основі одностороннього та неповного з`ясування всіх обставин справи, що є безумно підставною для його скасування.
Апелянт просив змінити рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у цій справі.
Вказане судове рішення оскаржив також позивач, зазначає, що рішення суду першої інстанції є таким що не відповідає фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, суперечить правовим висновкам Верховного Суду
Суд першої інстанції, відмовляючи в частині позовних вимог, дійшов висновку, що в межах даної справи підлягають застосуванню виключно норми ст. 117 КЗпП України у новій редакції, що діє з 19.07.2022, якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців.
Фактично суд першої інстанції застосував норми ст. 117 КЗпП України, що діє з 19.07.2022, до періоду коли таких норм не існувало.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення та розрахунку суми середнього заробітку яка належить до виплати, повинен був поділити період стягнення середнього заробітку у цій справі на 2 частини до та після 19.07.2022, а саме на період з 19.05.2020 по 18.07.2022 та період з 19.07.2022 по 26.09.2023.
Так, період затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2020 по 18.07.2022 становить 791 день.
Виходячи з вищезазначеного, враховуючи сталу практику Верховного Суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні – період з 19.05.2020 по 18.07.2022, виходячи з принципу пропорційності становить 256338,12 грн. (64,85% від 395 278,52 грн).
Таким чином, загальний розмір середнього заробітку, який належить до виплати з урахуванням норм ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19.07.2022 становить 348786,32 грн. (256 338,12 грн + 92448,20 грн).
Підсумовуючи вищезазначене вбачається, що суд першої інстанції проігнорував фактичні обставини справи, останні численні висновки Верховного Суду, в тому числі щодо застосування принципу співмірності, в повному обсязі не дослідив факти, що підлягали встановленню і лежать в основі позовних вимог, в повному обсязі, не дослідив докази, які знаходяться в матеріалах справи, що слугувало прийняттю необґрунтованого рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права
Апелянт просив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі № 380/24797/23 – змінити та в абзаці третьому рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 у справі № 380/24797/23 – слова та цифри «у розмірі 92448 (дев`яносто дві тисячі чотириста сорок вісім) грн. 20 коп., за період з 19.05.2020 по 19.11.2020 включно», замінити словами та цифрами «у розмірі 348 786,32 грн».
Сторони правом подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг скаржників, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Поряд з цим суд першої інстанції врахував, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ, таким чином, як на момент проведення остаточного розрахунку з позивачем, так і на момент звернення позивача із даним позовом, розгляду і вирішення цієї справи, редакція ст. 117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Суд вважав, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 19.05.2020 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 26.09.2023 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) та становить 1226 днів.
Водночас, з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України в редакції від 01.07.2022, зазначений вище період обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в періоді з 19.05.2020 по 19.11.2020, тривалістю 185 календарних днів.
Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством, яким є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 499,72 грн в день (30483,04 грн грн/61 календарний день).
Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням ст. 117 КЗпП України, становить: 499,72 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 185 (кількість днів затримки розрахунку) = 92448,20 грн.
Аналізуючи правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 92448,20 грн., як середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.05.2020 по 19.11.2020 включно.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач з 11.01.2018 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.04.2020 №42-РС позивача звільнено з військової служби у запас.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2020 №111 позивача з 18.05.2020 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
Згідно з довідкою про нараховану та виплачену індексацію від 09.12.2020 №1381 відповідач за період з січня по лютий 2018 року не здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення. За період з березня 2018 року по травень 2020 року відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 2992,99 грн (перераховано на картковий рахунок 2948,05 грн), а саме: з грудня 2018 року по лютий 2019 року по 71,08 грн, з березня 2019 року по червень 2019 року по 134,47 грн, з липня 2019 року по листопад 2019 року по 206,72 грн, з грудня 2019 року по квітень 2020 року по 216,51 грн, у травні 2020 року у розмірі 125,72 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 11.01.2018 по 18.05.2020 у повному обсязі протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 у справі №380/1940/21 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.01.2018 до 28.02.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.01.2018 до 28.02.2018; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 у неналежному (зменшеному) розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 18.05.2020; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю між сумою індексації належної до виплати у березні 2018 року і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось у березні 2018 року (фіксовану суму індексації) за період з 01.03.2018 до 18.05.2020.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 у справі №380/1940/21 змінено, виклавши абз. 3 резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.01.2018 - 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця)». В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 залишено без змін.
На виконання вказаного рішення відповідач 26.08.2022, 31.05.2023 та 27.09.2023 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в загальному розмірі 111644,37 грн, що підтверджується копіями виписок з коментарем «Військова частина НОМЕР_1 , грошове забезпечення».
Стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.
Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, сформованій у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини , а саме 18.05.2020, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу Університету, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду 26.06.2019 прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку (п. 7 Порядку).
В разі не виплати працівникові усіх належних йому сум роботодавець або уповноважений на те орган зобов`язаний компенсувати за відповідний період працівнику майнові втрати внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, що передбачено статтею 117 КЗпП України.
Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 в статтю 117 КЗпП України внесені зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення Позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.
Відповідно до матеріалів справи, 27.09.2023 на виконання судового рішення відповідач здійснив виплату позивачу недоплаченого за час проходження військової служби грошового забезпечення в загальній сумі 74093,39 грн.
Тобто час затримки остаточного розрахунку з позивачем при виключені його із списків особового складу військової частини включає період з 19.05.2020 по 26.09.2024 (включно), що становить 1226 календарних днів.
З 19.07.2022 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (27.09.2023), до спірних правовідносин в період з 19.05.2020 по 18.07.2022 підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції до її змін, а з 19.07.2022 по 26.09.2023 норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.
У постанові від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 у подібних правовідносинах Верховний Суд у п.п. 53-55 постанови вказав, що стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.
До 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Відтак, за обставин цієї справи у період з 19.05.2020 (наступний день після виключення позивача із списків особового складу) по 18.07.2022 підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції до її змін та затримка становить 793 календарних днів.
З 19.07.2022 по 26.09.2023 застосовується норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX, та затримка становить 435, проте максимальний розмір грошового забезпечення за який може бути виплачені кошти за наявності підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців, що становить 184 календарних дні.
Розмір середньоденного заробітку сторонами не оспорюється. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 499,72 грн. 
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в цьому разі становить 91948,48 грн (499,72 грн х 184 календарних дні).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців за період з 19.07.2022 по 26.09.2023, з врахуванням еквівалентного середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців, становить 91948,48 грн.
З урахуванням висновків Верховного Суду щодо відсутності підстав застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, тому зменшувати таку виплату суд не вбачає.
Щодо періоду 19.05.2020 (наступний день після виключення позивача із списків особового складу) по 18.07.2022, то затримка у виплаті позивачу коштів становить 790 календарних днів.
До цього періоду сума компенсації може бути зменшена за висновками Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, з урахуванням пропорційності та справедливості.
Апеляційний суд застосовує принцип пропорційності враховуючи:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні 396277,96 грн (499,72 *793).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що виплата відповідачем загальної суми індексації грошового забезпечення становить 111644,37 грн і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 396277,96 грн.
Істотність частки суми виплаченої загальної суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 111644,37 грн/394778,80 грн = 0,28.
Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за виплату індексації з врахуванням істотності частки становить 110957,83 гривень (396277,96 х 0,28).
Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16.
Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, щодо застосування до спірних правовідносин принципу співмірності, розумності та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування.
Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача у розмірі 11095,78 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 по 18.07.2022.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 по 26.09.2023 включно становить 103044,26 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені сторонами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити частково позовні вимоги.
Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат – відсутні.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у справі №380/24797/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 103044 (сто три тисячі сорок чотири) грн. 26 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк